oikeusvertailua+-+ryhmä+2

I Skadeståndrätt vs. vahingonkorvausoikeus

 * Johdanto**

Vahingonkorvausoikeuden kehityksessä on erotettavissa muutama aikaamme edeltänyt vaihe. Aikaisimmin vallalla oli itsekoston periaate, jossa kärsitty haitta kostettiin aiheuttajalle väkivallalla. Sittemmin Ruotsi-Suomessa koitti maakuntalakien aika. Rikosoikeuteen kuuluvat maakuntalakien säännökset sisälsivät hyvityssakkoa koskevia määräyksiä. Sakon suorittaminen osaksi tai kokonaan vahingonkärsineelle tai hänen omaisilleen palveli vain vähän vahingonkärsijän taloudellisen menetyksen hyvittämistä. Vahingonkorvausoikeus on pitkälti laadittu yhteispohjoismaisena lainvalmisteluhankkeena. Työ on aloitettu jo vuonna 1950, jolloin valmistui Norjalaisen Erling Wikborgin, Ruotsalaisen Ivar Strahlin ja Tanskalaisen Henry Ussingin selvitykset uudistuksen yleisistä periaatelinjoista ja osa-alueiden tärkeysjärjestyksestä. Suomi liittyi mukaan valmisteluun 1951.


 * Tuottamuksesta**

Henkilön on harkittava tekojensa seurauksia ja otettava siinä huomioon muiden turvallisuus. Tuottamus on vaadittavan huolellisuuden laiminlyöntiä. Laiminlyömällä huolellisuuden, henkilö aiheuttaa samalla vahinkoriskin. Tuottamusta luonnehditaan ns. moitittavaksi riskinottamiseksi. Suomalaisessa ja ruotsalaisessa vahingonkorvausoikeudessa on tavallista, että lainsäädännössä tai viranomaisen päätöksessä on annettu yksityiskohtainen ohje menettelytavasta, jota on noudatettava vaaran tai vahingon välttämiseksi. Ohjeen rikkominen tai noudattamatta jättäminen on riittävä selvitys siitä, että tuottamus on olemassa. Tuottamusolettama voi kumoutua vain, jos tekijä esittää sellaista selvitystä, joka tekee teon oikeutetuksi tai ainakin anteeksiannettavaksi. Myös vahinkoja estävien vakiintuneiden käyttäytymismallien rikkominen voi olla erityinen peruste tuottamukselle. Niin suomessa kuin ruotsissa huolellisuusvaatimus asetetaan vahingonkorvausoikeudessa objektiivisen standardin mukaan. Tällöin ratkaisun perusteena on se ”mitä tekijän olisi pitänyt tietää”. Objektiivinen standardi ilmenee myös silloin, kun joku toimii erityistä ammattitaitoa vaativassa tehtävässä. Tehtävään ei tulisi ryhtyä ilman riittävää ammattitaitoa.


 * Vastuuperusteista**

Henkilö- ja esinevahingoista puhuttaessa Ruotsissa monissa tapauksissa, ehkä jopa useimmissa tapauksissa, liittyy tuottamusvastuu erityisiin normeihin, jotka sijaitsevat säädöksissä tai viranomaisten antamissa määräyksissä ja ne suojelevat vahingonkärsijän taloudellista intressiä. Mikäli edellytykset ovat rikosoikeudellisesti sanktioituja, seuraa tämä yleisistä periaatteista rangaistuksen ja vahingonkorvauksen yhteydestä. Ennakkopäätökset eli aiemmin tehdyt ratkaisut ovat tärkeä osa tuottamusarviointia. Tapausta on pohdittava myös yksityiskohtaisesti, kuinka ”huolellinen perheenisä” olisi tilanteessa toiminut. Mikäli mikään edellä mainituista ei tuota tuomioistuimelle perusteltua ratkaisua, tulee tuomioistuimen tehdä vapaa arviointi toiminnassa vaadittavasta huolellisuudesta. Huolellisuusvaatimuksen arviointi tapahtuu kolmen kohdan arvioinnilla, vahinkoriski, todellisen vahingon suuruus ja mahdollisuus vahingon torjumiseen. Lisäksi neljäntenä tulisi arvioida mahdollisuutta tajuta vahingonriskin olemassaolo. Näiltä osin Suomessa on voimassa samanlaiset pääsäännöt. Lainsäädäntömme ja oikeuskäytäntömme tuntevat tilanteita, joissa vastuu syntyy, vaikka tahallisuutta tai tuottamusta ei voitaisikaan todeta. Tällöin puhutaan tuottamuksesta riippumattomasta vastuusta. Suomessa käytetään epävirallisemmin myös ”ankaran vastuun” ja ”objektiivisen vastuun” nimityksiä, jotka lienevät suoraan käännöksiä ruotsinkielestä ”objektiv ansvar” sekä ”strikt ansvar”. Vahingonkorvausoikeudessamme ei ole yleistä ankaran vastuun säännöstä, niin kuin ei Ruotsinkaan. Molemmissa maissa ankaraa vastuuta säännellään eräissä erityislaeissa, toiminnassa, jossa vaaditaan erityistä huolellisuutta, sekä toiminnassa, joka sisältää erityisen riskin. Ankaran vastuun synty ja kehitys liittyvätkin erityisesti teollisen ja teknisen kehityksen mukana tuomiin vahinkoriskeihin. Ruotsissa tällaisia lakeja ovat esimerkiksi ”rautatieliikennelaki” (järnvägstrafiklagen). Laissa säädetään erikseen tuottamuksesta sekä ankarasta vastuusta. Tällöin Ruotsin ”vahingonkorvauslaki” (skadeståndslagen) on yleislaki, verrattuna erityislakiin, ja erityislaki tulee sovellettavaksi. Samalla tavalla esimerkiksi suomalaisessa raideliikennevastuulaissa ankarasta vastuusta säädetään erikseen.


 * Lopullinen vastuunjako tuottamusvastuunalueella**

Ruotsissa, kuten pääsääntöisesti Suomessakin, vahingonaiheuttajien vastuu on ns. solidaarista. Tällöin tuomittu korvaus voidaan periä keneltä tahansa vahingonaiheuttajista. Solidaarinen vastuu ei yleensä aiheuta tulkinta ongelmia. Sen sijaan vaikeampi kysymys on se, miten vastuu tulee lopullisesti jakaa vahingonaiheuttajien kesken. Tämän lopullisen vastuunjaon mukaisesti vahingonaiheuttajilla on oikeus regressioikeutensa nojalla periä muilta vahingonaiheuttajilta maksamansa oman osuutensa ylittävä korvaus. Ruotsissa ei aikaisemmin (ennen noin 1930-lukua) hyväksytty tällaista vastuun jakamista rikoksella aiheutettujen vahinkojen osalta. Katsottiin, ettei tuomioistuimen tehtävänä ole puuttua rikollisten välisiin vastuun jakoihin. Tosin sanoen tällaisten regressikanteiden osalta noudatettiin puuttumattomuusperiaatetta. Nykyään regressioikeuden olemassaolo on selvää, vaikkei siitä säädetäkään Ruotsin voimassaolevassa vahingonkorvauslaissa. Suomen vahingonkorvauslaissa regressioikeudesta säädetään 6 luvun 3 §:ssä. Säännöksen mukaan ”Sillä, joka on maksanut vahingonkorvausta yli oman osuutensa, on oikeus saada kultakin muulta korvausvelvolliselta, mitä hän on tämän osalta maksanut. Jos joku korvausvelvollisista on ilmeisesti maksukyvytön tai jos hänen oleskelupaikkansa on tuntematon, on kunkin muista korvausvelvollisista maksettava osuutensa vajauksesta.” Silloin, kun tuottamusta on kummallakin puolella, on vastuun jakamien vaikeaa. Helnerin ja Radetzkin mukaan tällainen vastuun jakaminen voi olla jopa lakiteknisesti mahdotonta. Vastuun jako on tehtävä tapauskohtaisesti arvioiden osallisten tuottamuksellisuuden astetta. Suomenkaan vahingonkorvauslaissa lopullisen vastuunjaon ratkaisuun ei ole kovin yksityiskohtaista sääntelyä. Vastuun jakoa koskevan säännöksen mukaan jaossa on otettava huomioon kohtuullisuus, syyllisyyden määrä, vahinkotapahtumasta ehkä saatu etu ja muut seikat. Samat vastuun jako koskevat periaatteet tulevat sovellettavaksi myös silloin, kun skadeståndslagen 3 kap 1 §:n mukainen isännänvastuu on kyseessä. Tällöin isäntää työntekijöineen arvioidaan yhtenä kokonaisuutena suhteessa muihin vahingonaiheuttajiin.


 * Vahingonkorvauksen ja vakuutuksen keskinäinen riippuvuussuhde**

Vahingonkorvausoikeuden kehittyminen on pohjoismaissa perustunut kiinteästi vahingonkorvausoikeuden ja vakuutusoikeuden väliseen riippuvuuteen. Pohjoismaisen vahingonkorvausoikeuden kehittymiseen ovat vaikuttaneet vakuutustoimintaan liittyvät näkökohdat. Vakuutuksen vaikutus on huomioitu myös suomalaisen vahingonkorvauslain esitöissä. Vakuutusoikeuden kasvavan merkityksen ymmärtämiseksi on huomioitava muutama seikka. Ensinnäkin, vahingonkorvaukseen velvoittava säännös on vahingonkärsijän kannalta merkityksetön, jos hän menettelyn monimutkaisuuden vuoksi vain vaivoin voi saada korvausta tai korvausvelvollisuuden maksukyvyttömyyden vuoksi jää kokonaan ilman sitä. Toisekseen on huomioitava, ettei korvauksen maksaminen poista vahinkoa, vaan siirtää sen taloudelliset vaikutukset maksajan kannettavaksi. Vakuutus tarjoaa ratkaisun näihin molempiin epäkohtiin. Jos vakuutus on hyvin järjestetty ja valvottu, ei pelkoa maksukyvyttömyydestä ole. Vakuutusyhtiö suorittaa korvauksen ollessaan siihen velvollinen. Kun suuri osa tietyn tyyppisen vaaran aiheuttajista ja vahinkojen kärsijöistä suorittaa vakuutusmaksuja, jakaantuu vastuu vahingoista kaikkien vakuutusmaksua suorittavien kannettavaksi. Kyse on ns. pulverointivaikutuksesta, jolla voidaan aikaansaada myös vahingonkorvauksen omilla säännöillä. Pohjoismaista vahingonkorvausoikeutta uudistettaessa omaksuttiin vakuutusoikeuden ja vahingonkorvausoikeuden suhteesta aluksi se näkemys, että vahingonkorvausoikeuden haittapuolet voitaisiin parhaiten torjua vakuutuksilla. Tämän ajattelutavan mukaan vaaran aiheuttajat suojautuisivat vastuuvakuutuksilla ja omaisuuden omistajat suojaisivat itsensä vahinkovakuutuksilla. Vahingonkorvausoikeuden yhteispohjoismaisessa uudistustyössä edustivat kuitenkin vakuutusoikeuteen nähden vastakkaista näkemystä. Tarkoituksena oli, että vakuuttamisesta huolehtisivat ne henkilöt joille vahinko voi aiheutua. Myös omaisuusvahinkojen osalta vahingonkärsijä voidaan johdattaa vahingonkorvausoikeuden säännöillä hankkimaan turvaa vakuutusyhtiöstä. Jos vakuutetun vahingon aiheuttajaa suojataan sekä vakuutusyhtiön regressikannetta että vahingonkärsijän korvausvaatimusta vastaan, saadaan suoja syntymää myös vahingon aiheuttajalle. Esimerkiksi ruotsalaisen vahingonkorvauslain esitöissä ehdotettiin, ettei vahingon kärsijä saisi vahingonaiheuttajalta täyttä korvausta silloin, kun hän on laiminlyönyt normaaliksi katsottavan omaisuusvakuutuksen tai on siinä asemassa, että häntä on pidettävä niin sanottuna itsevakuuttajana. Vahingonkorvausoikeuden taloudellinen merkitys on ehkä suhteellisen vähäinen koko korvausoikeuden kentässä. On kuitenkin muistettava, että vaikuttaa yhteiskuntaan monilla eri tavoilla. Esimerkiksi yhtäläistä suomalaisen ja ruotsalaisen vahingonkorvausoikeuden välillä on sekin, että monet vakuutusehdot ovat suoraan riippuvaisia vahingonkorvausoikeuden normeista, eikä mahdollista preventiovaikutusta voida kokonaan sivuuttaa. Vakuutus- ja vahingonkorvausoikeuden välillä vallitse jatkuva vuorovaikutus ja vakuutuskäytännössä saattaa korvauksen piiriin tulla uudentyyppisiä tilanteita kun niiden taustana on vakuutushyödykkeen kehittämiseksi riittävä taloudellinen intressi. Suomessa ei ole yleistä sopimusvastuuta koskevaa lainsäädäntöä. Muun muassa yleinen korvausvastuun sovittelusäännös puuttuu. Eri sopimustyyppejä koskevissa erityislaeissa on kussakin omat vahingonkorvaussäännökset, esimerkiksi kauppalaissa ja eri vastuumuotoja koskevissa laeissa. Ulkokontrahdillinen vastuu on säännelty niitä koskevassa yleislaissa, VahL:ssa. On kuitenkin huomattava että ulkokontrahdillista vastuuta koskevat myös monet erityislait, kuten ympäristövahinkolaki. Suomessa korkein oikeus on hyväksynyt ns. rinnakkaisperiaatteen. Tällä tarkoitetaan sitä että vahingonkorvauslaki ei kokonaan syrjäydy erityislain tieltä, se voi toimia erityislain rinnalla. Esimerkkeinä mainittakoon muun muassa KKO 1983 II 157, jossa vahinko ilmailulain perusteella oli vanhentunut, mutta se ei estänyt juttua ajamasta VahL:n perusteella. KKO 1984 II 183, jossa arvonalennusta ei voinut vaatia Liikennevakuutuslain perusteella vaan korvausvaade tuli esittää VahL:n perusteella.


 * II VAHINKOLAJEISTA**


 * Puhdas varallisuusvahinko**

Lainsäädäntö ja ennakkotapaukset antavat tietoa tärkeimmistä asioista. Mikäli näistä ei löydy ratkaisua, on sekä suomessa ja Ruotsissa vahingonkorvausoikeudellisia periaatteita, joiden avulla asia ratkaistaan. Niin Suomen kuin Ruotsinkin vahingonkorvausoikeudessa vahingon ryhmitellään lajeittain henkilö- ja esinevahinkoihin. Lisäksi Ruotsissa tunnetaan erityiset henkilövahingot, puhtaat varallisuusvahingot sekä loukkaus, joka eroaa henkilövahingoista esimerkiksi siinä, että sosiaalivakuutus ei tunne loukkausta. Suomessa taas tunnetaan varallisuusvahinkojen lisäksi eräiden jaotteluiden mukaan myös vahinkojen lajeja immateriaalioikeudessa. Sekä Suomessa, että Ruotsissa puhdas varallisuusvahinko määritellään ”taloudelliseksi vahingoksi, joka ei ole yhteydessä henkilö- ja esinevahinkoon”(VahL 5:1, 1 kap2§ SkL). Suomen lainsäädännössä varallisuusvahingon korvaaminen on pääsääntöisesti sopimussuhteessa, joita vahingonkorvauslaki ei koske. Myös sopimusoikeuden periaatteiden soveltaminen menee vahingonkorvauslain edelle. Lisäksi erityislait syrjäyttävät vahingonkorvauslain, joiden perusteella puhdas varallisuusvahinko usein korvataan ilman erityisiä rajoituksia. Mikäli puhdas varallisuusvahinko korvataan kuitenkin vahingonkorvauslain 5:1:n perusteella, tulee vahinko olla aiheutettu rangaistavaksi säädetyllä teolla, julkista valtaa käytettäessä tai korvaukseen on oltava erittäin painavia syitä. Ruotsin oikeusjärjestelmässä puhtaiden varallisuusvahingot on kytketty vahvasti rangaistusvastuuseen. Pääsääntönä onkin, että puhdas varallisuusvahinko johtaa vahingonkorvausvelvollisuuteen, mikäli se on aiheutettu tekemällä rikos, tahallisesti tai monissa rikoksissa myös tuottamuksellisesti. Vahingonkorvausvelvollinen on se, joka etupäässä on syyllinen rikokseen. Myös Ruotsissa nämä rikoksen yhteydessä korvattavat puhtaat varallisuusvahingot eivät koske sopimussuhteita. Lisäksi osa puhdasta varallisuusvahinkoa koskevasta lainsäädännöstä asettaa vahingonkorvausvelvollisuuden ilman rangaistavaa tekoa.


 * Normin suojatarkoitus**

Tiettyjen välillisten vahinkojen korvaamisesta on ainakin aikaisemmin ollut epäselvyyttä. Oikeuskäytännössä välillisten vahinkojen korvaamista on pyritty rajoittamaan adekvaattisuusopilla. Tiettyjen toiminnalle epätavallisten vahinkojen korvaamisen arviointiin soveltuu kuitenkin paremmin oppi normin suojatarkoituksesta, joka voidaan nähdä eräänlaisena adekvaattisuusopin täydentäjänä. Nyttemmin suojatarkoitusopin voidaan nähdä voittaneen alaa myös Ruotsin oikeuskäytännössä. Tuomioistuimet eivät kuitenkaan aina perusteluissaan nimenomaisesti käytä tätä käsitettä, vaan perustelevat ratkaisuaan käytännönläheisimmillä perusteluilla (reaaliset argumentit). Teoksen ja siinä esitettyjen ratkaisujen valossa normin suojatarkoitus oppi ymmärretään Suomessa samalla lailla. Suomalaisessa oikeuskirjallisuudessa ei kokemukseni mukaan oppia kuitenkaan ole totuttu jäsentämään välillisten vahinkojen korvaamiseen, eikä myöskään adekvaattisuusopin jatkeeksi. Mielestäni Normin suojatarkoitus opilla onkin oma itsenäinen soveltamisalana ja tarkoituksensa.


 * Viranomaisten toiminnasta aiheutuvat vahingot**

Ruotsin vahingonkorvauslaissa on otettu lähtökohdaksi se, että viranomainen tulee vastata sen toiminnasta aiheutuvista vahingoista. Tämä lähtökohta antaa periaatteellisen kehyksen arvioitaessa viranomaisen vahingonkorvausvastuuta. Aikaisemmin lähtökohtana oli, ettei viranomainen epäselvissä tilanteissa ollut vastuussa. Nykyään viranomaiselta kuitenkin edellytetään vähintään yhtä suurta huolellisuutta, kuin tavallisessa yksityisoikeudellisessa vastuussa olevalta. Suomen vahingonkorvauslaissa olevan niin sanotun standardisäännöksen (kumottu Ruotsin Skl:stä) mukaan julkista valtaa käyttänyt on velvollinen korvaamaan virheellään tai laiminlyönnillään aiheuttaman vahingon vain ”milloin toimen tai tehtävän suorittamiselle sen laatu ja tarkoitus huomioon ottaen kohtuudella asetettavia vaatimuksia eivät ole noudatettu.” Tulkittaessa standardisäännöstä sanamuodonmukaisesti siitä seuraisi se, ettei viranomaisen toiminnalle voida asettaa yhtä suurta huolellisuusvaatimusta, kuin tavallisessa tuottamusvastuussa olevalla on. Suomessa ei oikeuskirjallisuuden mukaan kuitenkaan ole korkeimman oikeuden ratkaisua, jossa vastuu olisi jäänyt syntymättä standardisäännöksen nojalla. Näin ollen vastuun edellytyksissä ei välttämättä käytännössä ole suurta eroa, vaikka kirjoitetunlain mukaan voisi tällaisen käsityksen saada. Viranomainen vastaa myös aiheuttamistaan, kuten Suomessakin, niin sanotuista puhtaista varallisuusvahingoista. Avainsana sille, että skandeståndslagen 3 kap 2 § tulee sovellettavaksi, on julkisen vallan käsite (myndighetsutövning). Tämä käsite rajaa sen tuleeko kyseeseen edellä mainittu 3 kap 2 § vai tavallinen yksityisoikeudellinen vastuu (tuottamusvastuu). Lakitekstissä ei tarkemmin määritellä minkälainen toiminta on julkisen vallankäyttöä. Esitöiden mukaan esimerkiksi pakkokeinot ovat keskeisellä tavalla julkisen vallankäyttöä. Julkisen vallankäytön muotoja ovat päätöksien tekeminen ja konkreettinen toiminta. Vahingonkorvauslakia säädettäessä oli esillä julkisen vallan käsitteen tulkinta vaikeudet. Käsitettä onkin jouduttu tulkitsemaan oikeuskäytännössä. högsta domstolen käytännöksi näyttää vakiintuneen linja, jonka mukaan silloin kun on epäselvyyttä siitä onko tietty toiminta julkisen vallankäyttöä vai ei, katsotaan se julkisen vallankäytöksi. Arvioitaessa viranomaisen vahingonkorvausvastuuta on myös huomioitava norminsuojatarkoitus. Rikotun normin suojatarkoitusta ei kuitenkaan aina ole helppo osoittaa. Arvioitaessa onko tietyllä normilla tarkoitus suojata yksityisiä intressejä, ja jos on niin mitä, vaatii aina tulkintaa. Teoksen mukaan siitä, mikä on asetettava tulkinnan pohjaksi, on epäselvyyttä. Tämä johtuu muun muassa siitä, ettei kysymykseen kiinnitetty huomiota lain valmisteluvaiheessa.


 * Tuotevastuu**

Ruotsissa, kuten muissakin pohjoismaissa, tarkoitetaan tuotevastuulla sitä, että tuotevastuu on voimassa riippumatta siitä, kuka on vastuussa. Korvattavaksi tulevat niin henkilö- kuin esinevahingotkin. Tärkein säädös tuotevastuun piirissä on Ruotsissa vuonna 1992 säädetty tuotevastuulaki (PAL = Produktansvasrslagen). Tuotevastuulainsäädäntö perustuu tuotevastuudirektiiviin, jonka Ruotsi, muiden pohjoismaiden ohella implementoi omassa lainsäädännössään kansallisella tuotevastuulailla. Myös Suomessa on säädetty tuotevastuulaki samoihin aikoihin. Direktiivin tavoitteena oli luoda aukoton korvausvastuu kuluttajalle aiheutetusta henkilö- ja esinevahingosta. Ruotsissa toteutettiin tuotevastuu, joka ilmentää kansainvälistä linjaa siitä, että tuottajalla on vastuu tuotteen aiheuttamista henkilö- ja esinevahingoista. Ehdoton vastuuedellytys on se, että vahingon on johduttava tuotteesta. Tuotevastuulaki on erityislaki, jonka ohella voidaan soveltuvin osin soveltaa myös vahingonkorvauslakia. Vahingonkorvauslain hyödyntäminen tuotevastuulain täydentäjänä on ilmaistu siten, ettei sen käyttö ole erityisesti kiellettyä. Ruotsalaista tuotevastuulakia on kritisoitu mm. sen kapean kattavuuden, omavastuun ja runsaiden rajoitusten vuoksi. Monesti vahingonkärsijä perustaakin vaatimuksensa muun vahingonkorvausnormiston pohjalle, kuten yleisen tuottamusvastuun perustalle. Tuotevastuulainsäädännön piiriin kuuluu Ruotsissa myös kuluttajansuojalainsäädäntö (KKL). Sen korvausvastuupiiri on tuotevastuulakia suppeampi ja säätelee myyjän vastuuta. Kuluttajasuojalainsäädännön korvausvastuun ala on rajoitetumpi koska sen puitteissa korvattavaksi tulevat ainoastaan esinevahingot. Sen alaan eivät kuulu henkilövahingot tai puhtaat varallisuusvahingot.