oikeusvertailua+-+ryhmä+3

Ryhmän tuottama teksti:
** Hugh Collins: The Law of Contract **

Teoksen alussa Collins johdattelee lukijan sopimusoikeuden pariin esittämällä muutamia tärkeitä teesejä sopimusoikeuden ”syvimmästä olemuksesta”. Collins kirjoittaa, että vaikkakaan jyrkkiä erotteluja ei voi tehdä, sopimusoikeus keskittyy liiketoimien ja vaihdannan käytännön puoleen ja sitovien sopimusten tekemiseen tulevaisuutta ajatellen.

Markkinakäytäntöjä voidaan katsoa useasta eri näkökulmasta. Taloudellisesta näkökulmasta on merkittävää, kuinka liiketoimet luovat varallisuutta. Sosiologinen näkökulma tutkii liiketoimien osapuolten välisiä käyttäytymiskuvioita. Moraalinen näkökulma keskittyy osapuolten toimiin ja taloudellisen järjestelmän oikeudenmukaisuuteen. Oikeudellinen näkökulma palvelee organisoimalla ja rationalisoimalla meidän ymmärryksemme eri tapahtumista.

Collinsin mukaan nykyajan sopimusoikeus eroaa klassisesta perinteestä sen oikeuslähteiden ja oikeudellisen päättelyn menetelmien osalta. Muutos tapahtuu hiljalleen eriytymisen ja uudelleentulkinnan kautta, ei niinkään uusien oikeusperiaatteiden keksimisen myötä. Suomen oikeusjärjestelmään verratessa voidaan todeta, että Suomen oikeus on tiukasti lakisidonnaista, eikä tuomioistuin voi lähteä uudelleen tulkitsemaan kirjoitettua lakia vastoin sen tarkoitusta.

Collinsin mukaan lain uudelleentulkinta tuottaa perinteisten oikeudellisten käsitteiden uusia määritelmiä tai antaa enemmän painoarvoa periaatteille jotka aikaisemmin olivat vähemmän käytössä. Perinteinen käsite, kuten vastike, saa uusia määritelmiä, eikä sitä hylätä tai korvata uudella. Oikeudellisilla opeilla kuten pidätyksellä tai sopimattomalla menettelyllä on kuitenkin niin vahva vaikutus, että ne ohittavat perinteiset säännöt.

Sopimusvapaus oli keskeinen idea 1900-luvun perinteisessä sopimusoikeudessa (”freedom of contract”). Tätä käytettiin jopa iskulauseena, joka oli merkittävä poliittinen banneri. Se merkitsi sitä, että valtio ei voinut sekaantua talouteen, ja halua laajentaa jokaisen henkilökohtaista valinnanvapautta. Henkilöt nauttivat laajaa sopimuksentekovapautta, laki kunnioitti heidän valintojaan ja suojasi heidän valintojaan petokselta ja väärinkäytöltä. Tämä valinnanvapaus syvensi luottamusta oikeusjärjestystä kohtaan ja toi hyväksikäytön sijaan vastavuoroisuuden vahvistuneille markkinoille. Siinä missä muut sosiaaliseen statukseen vaikuttavat tekijät ylläpitivät erilaisia luokkajakoja yhteiskunnassa, vapautuneet markkinat kunnioittivat jokaisen tasa-arvoa. Jokaisella oli sama oikeus tehdä liiketoimia ja käydä kauppaa parantaakseen elämänlaatuaan.

**Täytäntöönpanokelpoisuuden edellytykset**

Pitäisikö lain olla vahtikoirana kaikissa liiketoimissa? Markkinataloudessa, kun menestys riippuu liikevaihdon suuruudesta, odotamme sopimuslainsäädännön valvovan jokaista sopimusta. Laki vaatii kaupankäynniltä sekä muodollista että aineellista oikeellisuutta, jotta se olisi täytäntöönpanokelpoinen.

Collinsin mukaan joissakin tilanteissa on täysin hyväksyttävää, että laki ei tunnusta sopimuksen seuraamia pakotteita. Näitä ovat lainvastaiset sopimukset sekä esimerkiksi vaimon ja miehen keskenään tekemät sopimukset kotitöiden jakamisesta. Laki ei myöskään voi antaa asianosaisille valtaa päättää siitä, onko heidän keskenään tekemänsä sopimus laillisesti pakottava. Täytäntöönpanokelpoisuuden edellytykset ovat siis pakollisia sääntöjä. Voimme erottaa neljä tarkoitusta jota ne palvelevat:

1) ne osoittavat oikeustoimen olemassaolon

2) ne estävät moraalittomat ja laittomat oikeustoimet

3) ne kunnioittavat sosiaalisten järjestelyjen yksityisyyttä ja

4) ne kontrolloivat sopimuksellisen itsesäätelyn soveltamisalaa.

Joissakin tapauksissa voi olla epäselvää, onko mitään sopimusta alkuunkaan edes tehty. Tämän ongelman ratkaistakseen tuomioistuin vaatii todisteita sopimuksen tekemisestä. Riittävä todiste voi olla kirjallinen, allekirjoitettu asiakirja, todistajien edessä tai julkisessa viranomaisessa vannottu vala tai rekisteröinti julkiseen rekisteriin. Jos laissa on määritelty jokin näistä muotovaatimuksista sopimuksen täytäntöönpanokelpoisuuden edellytyksenä, muotovaatimuksen puuttuminen estää sopimuksen laillisen pakottavuuden.

Suomen oikeudessa sopimus voi syntyä konkludenttisesti esimerkiksi neuvottelujen edetessä. OikTL lähtee kuitenkin siitä, että sopimukset syntyvät lähtökohtaisesti tarjous- vastaus-mekanismin kautta. Konkludenttisissa sopimuksissa varsinaista tarjous-vastaus-mekanismia ei kuitenkaan ole lainkaan. Vakiintunut käytäntö ja tosiasiallinen toiminta voivat myös riittää sopimuksen syntymisen perustaksi. Mikäli sopimuksen syntymisestä on epäselvyyttä, tuomioistuin arvioi näytön perusteella tilanteen tosiasialliset olosuhteet ja arvioi, onko kyseessä voimassa oleva sopimus.

Collins jatkaa, että oikeus myös tutkii sopimuksen sisällön ja tarkoituksen, sillä laki kieltää oikeudelliset seuraamukset niiden liiketoimien suhteen jotka ovat moraalisesti kyseenalaisia tai lainvastaisia. Selkeitä tapauksia ovat esimerkiksi sopimukset joissa on sovittu jonkun murhaamisesta, vaikeampia taas sopimukset jotka eivät ole sinällään lainvastaisia mutta joiden moraalinen sisältö on arveluttava.

Kolmas täytäntöönpanokelpoisuuteen vaikuttava seikka on, että valtio ja oikeuslaitos ei sekaannu ihmisten yksityiselämään kuuluviin sopimuksiin. Nämä sopimukset voivat jollain tasolla olla tuomittavia, mutta laki määrittelee vapaaehtoisten sitoumusten kuulumaan ihmisten henkilökohtaiselle alueelle, johon valtion ei tulisi sanktioillaan kajota. Tietyissä yhteyksissä sopimusta osallistua kokoukseen tai antaa asiantuntevia neuvoja voitaisiin pitää sopimuksena, jonka rikkomiseen lain sanktiot ulottuvat. Jos sopimus on kuitenkin rento, epävirallinen järjestely, valtion väliintuloa ei voida pitää hyväksyttävänä. Sopimusta tai etikettiä on ehkä rikottu moraalisesti, mutta sitä sääntelevät sosiaaliset, eivät valtiolliset sanktiot.

Viimeisenä seikkana täytäntöönpanokelpoisuuden edellytyksiä luokiteltaessa on kysymys, millaisia sopimuksia on tarpeen hallita erillisillä sopimusjärjestelyillä? Missä määrin laki mahdollistaa sosiaalisten suhteiden sopimuksellistumisen? Mikäli sopimusten annetaan hallita erilaisia sosiaalisia suhteita, luottamukselle ja ystävyydelle ei jää sijaa ihmisten välisessä kanssakäymisessä. Täytäntöönpanokelpoisen sopimuksen tunnustaminen viittaisi siihen, että suhde voidaan luoda ainoastaan nimenomaisella sopimuksella.

Suomen oikeusjärjestelmässä puhutaan sopimuksen pätemättömyydestä, joka merkitsee, että sopimusta ei voida oikeusteitse saattaa voimaan. Sopimus ei päde, jos sopimus on lainvastainen esimerkiksi rikosoikeudellisesti tai kilpailuoikeudellisesti tai sen on solminut vajaavaltainen osapuoli. Sopimuksen pätemättömyys otetaan yleensä huomioon vain osapuolen väitteestä ja useasti se on myös korjauskelpoinen: mikäli osapuoli on antanut konkludenttisen tai aktiivisen hyväksynnän, sopimuksen pätemättömyys voi korjautua. Sopimuskumppanin vilpitön mieli voi kuitenkin estää pätemättömyyteen vetoamisen. Sopimus voi olla pätemätön myös, mikäli sen solmimisessa on käytetty pakkoa, petosta, kiskomista tai menettely on muuten ollut kunnianvastaista ja arvotonta.

**Sopimusvastuun muodostuminen**

1.1 Suostumus ja sopimuksen syntyminen Suomen ja Iso-Britannian oikeudellisella termistöllä on ero: Suomessa puhutaan tarjouksesta ja sen hyväksymisestä kun taas Collins käyttää samasta asiasta termiä suostumus, ”consent”. Jatkossa käytetään Collinsin termiä.

Suostumuksella on perinteisesti keskeinen rooli sopimuksen syntymisessä niin Suomessa kuin Iso-Britanniassakin. Sopimus syntyy kun molemmat osapuolet ilmaisevat suostumuksensa. Viime aikoina molemmissa maissa on kuitenkin huomattu jäykän sopimuskäsityksen olevan soveltumaton monissa tapauksissa, ja sitä täydentäviä, jopa korvaavia näkemyksiä on ryhdytty esittämään.

Collins kannattaa Suomessakin kannatettua tilannekohtaista harkintaa perinteisen sopimuskäsityksen lisäksi. Konkludenttisten sopimusten syntyminen, hiljaisuuden merkitys, luottamuksen suoja, perusteettoman edun korvaaminen, vakiosopimukset, mainosten ja ilmoitusten mahdollinen luonne sitovina tarjouksina ja pyrkimys synnyttää sopimusvastuu petollisin keinoin käsitetään Collinsin mukaan Iso-Britanniassa ja Suomessa samankaltaisesti. Myös riskin siirtyminen sopimushetkellä, esimerkiksi esineen kaupassa, ymmärretään molemmissa maissa samankaltaisesti.

1.2. Sopimusketjut Vastuu, esimerkiksi vahingonkorvausvastuu sopimusketjuissa, siis esimerkiksi tilanteessa, jossa A palkkaa rakennuttaja B:n rakentamaan itselleen talon, ja B palkkaa sähkömies C:n tekemään rakennukseen sähkötyöt, ja C huolimattomuuttaan aiheuttaa tulipalon, hyväksytään Suomessa yleisesti. Iso-Britanniassa tämä nähdään ongelmallisena. Mikäli A:n ja C:n välille ei voida näyttää syntyneen sopimusta, esimerkiksi konkludenttisesti tai B:n toimiessa agenttina, Iso-Britannian oikeus ei katso A:n voivan esittää vaatimuksia C:lle.

**2. Pakotettu suostumus** 2.1 Collins pohtii erilaisia tilanteita, joissa toinen sopimuskumppani ei käytännössä voi valita, tekeekö sopimuksen vai ei, paljolti samoin kuin Suomen oikeustoimilain 28-30 § määrittelevät. Collins ei kuitenkaan mainitse oikeustoimilain 28 ja 29 § mukaisia tilanteita, joissa pakkoa on käyttänyt toinen kuin se, johon oikeustoimi on kohdistettu. Tästä päätellen Iso-Britanniassa sopimus on pätemätön, mikäli pakkoa tai sen kaltaista menettelyä on käytetty riippumatta siitä, onko se, johon oikeustoimi on kohdistettu, ollut tai ollut tullut ollut tietoinen pakon tai vastaavan käytöstä. Oikeudenloukkauksen kärsineen sopimusosapuolen on vaadittava sopimuksen mitätöimistä kohtuulisessa ajassa; tämän katsotaan riittävän kolmansien osapuolien suojaamiseksi. Iso-Britannian oikeus siis suhtautuu pakon tai pakonomaisen menettelyn käyttöön sopimusta solmiessa ankarammin kuin Suomen oikeus.

2.2 Määräävän aseman väärinkäyttö

Iso-Britannia oikeus suhtautuu ankarasti kaikkeen vahvemman aseman väärinkäyttöön mikäli siihen vetoava sopimusosapuoli pystyy todistamaan olevansa vahvemman aseman väärinkäytön uhri. Collins mainitsee useita tapauksia, joissa esimerkiksi huonoiksi osoittautuneita neuvoja pankinjohtajalta saaneen ja tämän seurauksena talonsa kiinnittäneen maanviljelijän lainasopimus katsottiin pätemättömäksi, koska pankilla katsottiin olevan siinä määrin vahvempi asema, että koska pankinjohtaja ei kehottanut maanviljelijää hankkimaan puolueetonta neuvontaa, oikeus katsoi pankin käyttäneen vahvempaa asemaansa väärin. Suomen oikeustoimilain 31 § pykälä säätelee samankaltaisia tilanteita, mutta edellytykset sen kuvaamien ehtojen täyttymiselle ja täten sopimuksen pätemättömyydelle, ovat huomattavasti tiukemmat.

**3. Sopimusvastuun syntyhetki**

Collins tarkastelee sopimuksen syntyhetkeä, ja mainitsee vasta tässä vaiheessa tarjous-hyväksyntä -kuvion. Sopimuksen syntyhetki määräytyy pääosin samalla lailla Iso-Britanniassa ja Suomessa. Mielenkiintoisena erona Iso-Britanniassa tarjous katsotaan hyväksytyksi kun hyväksymisen sisältävä kirje annetaan postin kuljetettavaksi, kun taas lähes kaikissa muissa Euroopan maissa, mukaan lukien Suomessa, tarjous on hyväksytty vasta kun tarjouksen tekijä vastaanottaa hyväksymisviestin. Collins korostaa tapauskohtaisen harkinnan tärkeyttä sopimuksen syntymistä tarkasteltaessa, ja lukijalle jää mielikuva että Iso-Britannian tuomioistuimet saavat tulkita asiaa vapaammin kuin Suomen. Collins mainitsee internetissä, esimerkiksi sähköpostilla tehtävät tarjoukset ja hyväksymiset ongelmallisiksi. Suomessa sähköposti ja vastaava internetin kautta tapahtuva kommunikaatio (esimerkiksi tilauslomakkeen käyttö) rinnastetaan postitse tehtyyn jolloin ongelmia ei juurikaan ole.

3.1 Vastuun syntyminen ennen sopimuksen syntymistä

Collins käsittelee lyhyesti ongelmatilanteita toisen osapuolen valmistautuessa sopimuksen syntymiseen, mutta sopimuksen jäädessä syntymättä. Iso-Britanniassa korostetaan itse sopimuksen tärkeyttä, ja suhtaudutaan lähtökohtaisesti kielteisesti vastuun syntymiseen sopimuksen ulkopuolella. Collinsin mukaan lähes kaikki ongelmatapaukset voidaan ratkaista hyvittämällä toisen osapuolen saama perusteeton etu toiselle osapuolelle tai palauttamalla osapuolen jo luovuttama omaisuus. Collinsin mukaan kuitenkin, varsinkin milloin kyseessä on culpa in contrahendo -tyyppinen tapaus, toisen osapuolen kärsimä vahinko voidaan hyvittää. Iso-Britannian oikeusjärjestelmä näkee sopimuksen syntymisen ja oikeusvaikutukset kapeammin kuin Suomen oikeusjärjestelmä.

**4. Huolellisuusvelvoite sopimusneuvotteluissa**

Collinsin mukaan sopimusosapuolilla on laaja velvoite toimia mahdollista sopimusta edeltävien toimien aikana paitsi varsinaisesta petollisesta ja väärästä menettelystä pidättäytyen, myös huolellisesti ja parhaan kykynsä mukaan.

4.1 Väärän tiedon antaminen

Väärän tiedon antaminen sopimusneuvotteluissa on Iso-Britanniassa, kuten Suomessakin, kielletty ja johtaa vahingonkorvausvelvollisuuteen. Collins luettelee kuitenkin joukon periaatteita ja argumentteja, joita ei voi hyödyntää näissä tilanteissa. Luottamuksensuojaperiaate ei sinällään tule noudatettavaksi sopimusneuvotteluissa; lainsäädännössä on kielletty toiminta, joka on erityisen moitittavaa, ja muuten on tärkeää jättää osapuolille liikkumavaraa. Mainospuheen luonteiset lausumat ja lupaukset tulevasta käytöksestä (milloin eivät muodosta sopimusta) eivät Collinsin mukaan aiheuta vahingonkorvausvastuuta. Kuitenkin, jos jonkin alan asiantuntija antaa alaansa kuuluvasta asiasta neuvonluonteisen suosituksen ja se osoittautuu puolueelliseksi tai huolimattomasti annetuksi, vahingonkorvausvelvollisuus syntyy. Myös sopimuksen purku tulee kyseeseen moitittavan menettelyn ilmettyä.

Iso-Britannian oikeus vaikuttaa Collinsin tekstin mukaan toimivan jäykkien periaatteiden kautta, kun taas Suomen oikeudessa korostetaan kohtuusnäkökohtia ja tapauskohtaista harkintaa. Suomessa on myös suurempi oikeus luottaa potentiaalisen sopimuskumppanin sanaan: Iso-Britanniassa taas korostetaan sopimusten tärkeyttä vastuun perustajana.

4.2. Seikkojen mainitsematta jättäminen

Seikkojen mainitsematta jättämiseen liittyvä lainsädäntö on pitkälti harminisoitu Euroopan talousalueen sisällä. Niin Iso-Britanniassa kuin Suomessakin toiselle osapuolella mainitsematta jätetyt vakio- ja muuta sopimusehdot eivät tule päteviksi. Collins suhtautuu, suomalaisen käsityksen vastaisesti, lähtökohtaisen negatiivisesti sopimusosapuolen oikeudenmenetyksiin milloin jotakin jätetään kertomatta vastapuolelle, mutta listaa tapauksia, joissa näin on. Tällaisia tapauksia ovat määräävän aseman väärinkäyttöä lähestyvät tilanteet ja tavanomaisesta toimintatavasta, esimerkiksi kauppatavasta, poikkeavien ehtojen ottaminen osaksi sopimusta. Petoksenomainen ja lailla kielletty menettely on luonnollisesti kiellettyä ja johtaa vahingonkorvausvelvollisuuteen.

4.3 Luottamusaseman ja luottamuksellisen tiedon väärinkäyttö

Collins mainitsee erillisen neuvottelutyypin, jossa osapuolilla on korostunut oikeus luottaa toisen osapuolen sanaan. Tällainen on esimerkiksi neuvottelu vakuutuksen ottamiseksi: potentiaalisella vakuutetulla on korostunut velvoite kertoa kaikki olennaiset seikat tai syntyvä vakuutussopimus voidaan tuomita pätemättömäksi. Tällaisissa neuvotteluissa korostunut oikeus luottaa toisen osapuolen sanaan koskee kuitenkin aina molempia osapuolia. Suomen oikeus ei tunne tällaista neuvottelutyyppiä; kutakin tilannetta arvioidaan erikseen. Joskus sopimusneuvotteluissa on paljastettava arvokasta tai luottamuksellista tietoa neuvotteluiden onnistumiseksi. Tällaisen tiedon hyväksikäyttö milloin sopimusta ei synnykään on kiellettyä sekä Suomessa että Iso-Britanniassa ja johtaa vahingonkorvausvelvollisuuteen.

**5. Sopimusehdot**

Eri muotoiset ehdot voivat tulla osaksi sopimusta samankaltaisesti Iso-Britanniassa ja Suomessa. Ehdot voivat olla muun muassa sopimusasiakirjaan kirjoitettuja, suullisia, ne voivat olla erillisessä asiakirjassa mutta niihin viitataan sopimusasiakirjassa. Iso-Britannian oikeus katsoo, että myös implisiittiset sopimusehdot tulevat sitoviksi, siinä missä Suomen oikeus rajoittuu ilmaistujen sopimusehtojen tulkintaan siten, kuin sopimuskumppaneiden niitä sopimuksen tekohetkellä katsotaan tarkoittaneen. Iso-Britanniassa taas tulkintakysymyksissä painotetaan esimerkiksi sopimustekstin objektiivista tarkastelua, eli mitä jonkin sopimuksen osan yleisesti voidaan katsoa tarkoittavan sen sijaan että pyritään selvittämään juuri sopimuskumppaneiden sille tarkoittama sisältö. Sopimuskumppaneiden tulee ottaa tämä huomioon sopimusta muotoillessaan, ja objektiivisesti ajatellen harhaanjohtavan ilmaisun käytön voidaan katsoa rikkovan velvoitetta toimia huolellisesti sopimusta muodostettaessa.

**Kaksiasianosaissuhteen primääriys ja privity of contract** Mika Hemmon mukaan sopimusoikeuden peruslähtökohtiin on kuulunut sopimuksen oikeusvaikutusten rajoittaminen kahden osapuolen suhteeseen. Perinteinen näkemys on siis kaksiasianosaissuhteen primääriyttä painottava. Hemmo toteaa, että doktriini tunnetaan englanninkielisellä alueella privity of contract –oppina. Hugh Collins vahvistaa teoksessaan The Law of Contract Hemmon käsityksen pätevän myös englantilaisessa oikeudessa. Sekä Hemmo että Collins tuntuvat olevan yhtä mieltä siitä, että privity of contract –oppi on ollut muutostilassa jo 80-luvulta lähtien. Perinteinen ajatus kaksiasianosaissuhteen primääriydestä alkoi murtua kuuluisan Junior Books Ltd v. Veitchi Co Ltd(1983) tapauksen myötä. Tapauksen voidaankin ajatella olevan vedenjakaja opin kehityksessä.

Perinteisen privity –opin juuret juontavat aina vuoteen 1833, jolloin annettiin ratkaisu Price v. Easton. Tapauksessa X oli velkaa Pricelle 13 puntaa. X sopi Eastonin kanssa, että hän tekee Eastonille työtä ja tämä maksaa vastineeksi Pricelle X:n velan. X teki sovitun työsuorituksen, mutta Easton ei maksanut Pricelle. Sopimukseen vedoten Price velkoi Eastonia. Pricen vaatimus kuitenkin hylättiin, koska hän ei ollut sopimussuhteessa Eastonin kanssa.

Sekä Hemmo että Collins viittaavat Privity –opin murentumisessa Junior Books Ltd. v. Veitchi Co Ltd. –tapaukseen. Siinä vastaaja oli tehnyt aliurakoitsijana työtä Junior Books Ltd.:lle. Työ tehtiin virheellisesti ja kantaja vaati korvauksia aliurakoitsijalta. Privity –opin kannalta huomionarvoista oli se, että Junior Books Ltd. Oli välittömässä sopimussuhteessa pääurakoitsijaan, ei Veitchi Ltd:hen. Traditionaalisen käsityksen mukaan sopimusvastuu rajoittui kaksiasianosaissuhteeseen, joten Junior Books Ltd. ei olisi näin voinut kohdistaa vaatimustaan aliurakoitsijana toimineeseen Veitchi Ltd.:hen. Kantaja ajoi kannetta aliurakoitsijaa vastaan siksi, että se oli tehnyt pääurakoitsijan kanssa sovinnon, joka ei kuitenkaan kattanut kaikkia aiheutuneita vahinkoja. Loppuosaa aiheutuneista vahingoista haettiin vastaajalta. Englannin House of Lords hyväksyi kantajan vaateet. Se perusteli korvausvastuun syntymistä sopimusketjun rakenteeseen ja reaaliseen luonteeseen liittyvillä syillä. Perusteluissa todettiin, että varsinaisen sopimussuhteen edellytykset jäivät vain niukasti toteutumatta ja erottelua delikti- ja sopimusvastuuseen pidettiin tapausta arvioitaessa liian sattumanvaraisina. Collins toteaa asiantilaa vahvistetun White v. Jones –tapauksella vuonna 1995.

Junior Books –tapauksessa poikettiin selvästi privity -opin mukaisesta sopimusvastuun rajoittumisesta kaksiasianosaissuhteeseen. Myöhempi englantilainen oikeuskäytäntö ei ole kuitenkaan Hemmon mukaan jatkanut Junior Books –ratkaisun linjalla vaan sopimusvastuun ulottuvuudesta on annettu huomattavasti konservatiivisempia ratkaisuja. Näin ollen Junior Books –ratkaisun merkitys prejudikaattina on heikentynyt merkittävästi. Tapaus on kuitenkin hyvin merkittävä sillä se on osoittanut, että privity –oppi voidaan murtaa antaen samalla vastuulle laajempaa henkilöllistä ulottuvuutta.

**Sopimuksen muuttamisesta, irtisanomisesta ja purkamisesta** Englannin laissa sopimuksen muuttaminen ei välttämättä vaadi erillistä sopimusta jolla alkuperäistä sopimusta muutetaan vaan riittää toisen osapuolen lupaus muuttamisesta jonka sopimuksen vastapuoli voi tulkita hiljaisesti tarkoittavan sopimusmuutosta. Muutokset sopimukseen tulee mitätöidä jos sopimuksen toinen osapuoli voinut käyttää asemaansa hyväksi sopimuksen muuttamiseksi tai jos sopimusosapuoli on päässyt kyseiseen asemaan toisen osapuolen kustannuksella.

Common law’n mukaan välttämättä edes vakava sopimusrikkomus ei pura sitä. Sen mukaan vahingon kärsijällä tulee olla oikeus valita sopimuksen purkamisen tai sen vahvistamisen väliltä. Sopimuksen purkaminen edellyttää että, rikkojan on tullut aiheuttaa vahinkoa jolloin vahingonkärsijä ei saa sopimuksesta seuraavia hyötyjä. Sopimuksen voi irtisanoa mikäli vastapuoli ilmoittaa, ettei se tule enää noudattamaan sopimusta. Irtisanomisoikeuden voi kuitenkin menettää, jos toinen on antanut toiselle osapuolelle ymmärtää, että haluaa pysyä sopimuksessa Suomessa sopimuksen yksipuolinen muutettavuus riippuu ensinnäkin siitä, onko tällaista ehtoa otettu sopimukseen. Toiseksi merkitystä on suoritustasapainolla ja kolmantena tekijänä on huomioitava sopimuksen muuttamisen puolesta puhuvat reaaliset syyt. Sopimuksen voidaan usein olettaa tulleen konkludenttisesti muutetuksi, jos osapuolet menettelevät pitkäaikaisesti tai toistuvasti sopimuksen alkuperäisestä sisällöstä poiketen.

Purkamisen osalta meillä on lainsäädännössä olennaisen sopimusrikkomuksen vaatimus. Olennaisuusrikkomus on usein yhdistetty velkojan sopimuksentekohetken käyttäytymiseen, jolloin sopimusrikkomus on olennainen, jos velkoja olisi tulevasta sopimusrikkomuksesta tietäessään jättänyt sopimuksen tekemättä eikä olisi tyytynyt virheen oikaisusta hinnanalennukseen.

**Oikeussuojakeinoista sopimusrikkomuksissa** Englannissa velallisen suojana on se, että suoritusta ei voi velkoa ennen kuin suoritus on erääntynyt. Velallinen voi kuitata toiseen sopimukseen perustuvalla saatavalla oman suorituksensa. Suorituksen loppuunsaattamisessa toimittaja saa suorittaa loppuun toimituksen/tavaran jos se voidaan tehdä ilman velkojan apua ja silti toimittaja voi velkoa maksun toimitetusta tavarasta tai palvelusta. Sopimussakon kohdalla sopimussakkolausekkeella tulisi määrätä arvio potentiaalisesta tappiosta vahinkotilanteessa. Muuten oikeusistuimet tulkitsevan kyseessä oleva rangaistuslausekkeen, jota pidetään Englannin lain mukaan kohtuuttomana. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, etteikö vahingon kompensaatiotaso voisi olla huomattavasti tavallista korvaustasoa korkeampi.

Suomessa vahingon voidaan katsoa lopullisesti aiheutuneen vaatimushetkellä joten korvausvaatimus hylätään ennenaikaisena, vaikka olisikin todennäköistä, että vaatimuksen tarkoittamaa vahinkoa tulee tulevaisuudessa tapahtumaan. Velallisella on myös mahdollisuus kuitata velkansa vastasaatavasta. Sopimussakkoa voidaan käyttää painostamaan velallista asianmukaiseen suoritukseen. Sillä voidaan turvata velkojan asema silloin kun vahingon toteennäyttäminen saattaisi olla vaikeaa. Sopimussakon maksettavaksi tuomitseminen ei edellytä että velkojalle olisi aiheutunut vahinkoa eikä sopimussakko ole periaatteessa sidonnainen tosiasiassa aiheutuneeseen vahinkoon.

Vahingonkorvausten osalta Englannissa on voimassa kompensaatioperiaate, jonka mukaan vahingot kompensoidaan loukatulle osapuolelle sopimusrikkomuksesta johtuen eikä tarkoitus ole rangaista vastaajaa sopimuksen rikkomisesta. Kompensaation määrän selvittäminen aloitetaan taloudellisen tappion määrän määrittämisestä. Myös sijaistuotteiden kustannukset hyvitetään (Bolton v Mahadeva) vahingon kärsineelle sekä hukkaan heitetyt resurssit korvataan, jos on oletettavaa, että resurssien käyttö perustui olettamukseen sopimuksen synnystä. Edelleen korjauskustannukset korvataan, kun vastaajan sopimusrikkomus aiheutti virheen tai vahingon. Jos alkuperäinen sopimus oli epäedullinen vahingonkärsijälle niin tuomioistuin välttää asettamasta vahingonkärsijää parempaan asemaan jos sopimus olisi täytetty sopimuksenmukaisesti joten tämän osalta vahingonkorvaus on rajallinen.

Suomessa vahingonkorvaus lähtee siitä, että kontrollivastuun perusteella korvataan ainoastaan välittömät vahingot. Välilliset vahingot korvataan ainoastaan tuottamusvastuun perusteella. Myöskään meillä ei ole voimassa rangaistuksellinen vahingonkorvausjärjestelmä vaan pyrkimyksenä on vahinkoa kärsineen saattaminen vahinkoa edeltävään tilaan.

Liikevoiton tappioiden korvaamisesta pääsääntönä common law’ssa on, että jos osapuoli kärsii tappioita sopimusrikkomuksen vuoksi, hänet saatetaan samaan tilaan kuin jos sopimus olisi täytetty ilman sopimusrikkomusta. Tappion ennalta-arvaamattomuutta koskien; vahingonkorvaus menetetystä liikevoitosta voidaan tuomita maksettavaksi, jos vahingon voidaan olettaa olleen molempien osapuolten tunnistettavissa sopimuksentekohetkellä sekä jos kantaja on erityisesti informoinut vastaajaa menetetyn liikevoiton riskistä ja siihen liittyvästä korvausvelvollisuudesta.

Suomessa liikevoiton tappioiden korvaaminen liittyy jaottelusta välittömiin ja välillisiin vahinkoihin. Pääasiassa molemmat vahingot tulevat korvatuiksi saman vastuuperusteen nojalla, ainoastaan KauppaL:n mukainen viivästys- ja virhevastuu, KSL:n mukainen elinkeinonharjoittajan viivästysvastuu sekä SähkömarkkinaL:n vastuu ovat sidotut erilaisiin edellytyksiin sen mukaan, onko kyse välittömästä tai välillisestä vahingosta. Ennakoitavuudesta ei Suomessa ole yleissäännöstä. Hemmon mukaan tilanne voidaan kuitenkin ehkäistä sillä, että velkoja ilmoittaa sopimusta päätettäessä erityisistä vahinkoriskeistään ja velallinen pyrkii tämän jälkeen varmistamaan sopimuksen täyttämisen.

Aineettomien menetysten osalta pääsääntö Englannissa on, ettei niitä korvata kuin kahdessa poikkeustapauksessa: ensinnäkin jos aineeton menetys liittyy henkilövahinkoon tai toiseksi, jos sopimuksen päätarkoitus on taata hyvinvointia, mielihyvää, mielenrauhaa kuten esim. matkailu. Suomessa velkojalla ei yleensä ole mahdollisuutta saada korvausta sopimusrikkomuksen aiheuttamasta kärsimyksestä tai muusta aineettomasta vahingosta. Poikkeuksina ovat käyttöhyödyn menettämistä koskevat ValmismatkaL ja KSL.

Vältettävien menetysten osalta Englannissa pääsääntö on se, että vahinkoja ei korvata mikäli kärsinyt osapuoli olisi voinut estää vahingon sopimusrikkomuksen jälkeen. Pääsääntö perustuu seuraaviin neljään doktriiniin:

i. arviointiaika; vahinko arvioidaan sen hetken mukaan jolloin vahingonkärsijällä oli mahdollisuus korvaavaan hankintaan ii. aiheuttaminen; vahingonkorvausta ei tuomita jos vahinko johtuu osapuolen omasta huolimattomuudesta iii. jos vahingonkärsijä myötävaikuttaa vahingon syntymiseen, vahingon määrää voidaan sovitella sen mukaan kun oikeus tulkitsee kantajan syyllistyneen vahingon aiheuttamiseen iv.vahingon minimointi: velvollisuus minimoida vahinkoa edellyttää kärsijän ryhtyvän kohtuullisiin toimiin vahingon rajoittamiseksi

Resurssien hukkaamisessa eli tilanteessa jossa korjauskustannukset ovat erittäin suuressa epäsuhteessa saatujen hyötyjen suhteen, tuomioistuin ei tuomitse vahingonkorvausta. Rankaisullisen vahingonkorvauksen yleissääntönä on, että kompensaatioperiaate ei kata rankaisullista vahingonkorvausta sopimusrikkomuksissa.

Suomen lainsäädännön mukaan jos velkoja laiminlyö häneltä vaadittavat rajoitustoimenpiteet, velallinen välttää korvausvastuun siltä osin, kuin vahingot olisi voitu asianmukaisin toimenpitein välttää. Vahingonrajoittamisvelvollisuus määritellään yleensä kohtuulliset toimenpiteet kattavaksi. Rajoittamistoimenpiteiden asianmukaisuutta arvioidaan niiden suorittamisajankohdan tietämyksen perusteella.

Englannissa tuomioistuin määrää harvoin sopimusrikkomustilanteessa sopimuksen rikkojaa luontoissuoritukseen. Kärsineellä osapuolella on usein mahdollisuus vaihtoehtoiseen toimitukseen joka tapahtuu nopeammin kuin sopimuksen täytäntöönpanomääräyksen hankkiminen oikeudenkäynnin kautta. Pääsäännön mukaan sopimuksen rikkoja määrätään täyttämään sopimus rikkomistilanteessa vain jos vahingonkorvaus on riittämätön korvaamaan vahingonkärsijän vahingot tai jos kyseessä on vahingonkorvaus joka koskee hyvin uniikkia tavaraa. Sopimuksen täyttämiseen pakottamista rajoittavat resurssien hukkaamisen kielto, yksilön vapaus, reiluus ja molemminpuolisuus.

Suomessa luontoissuoritusvelvollisuuden katsotaan kuuluvat sopimusoikeuden yleisiin oppeihin. Luontoissuoritusvelvollisuudella on joukko rajoituksia. Luontoissuoritusvelvollisuus ei ole ollenkaan mahdollinen, mikäli luontoistäytäntöönpano loukkaisi velallisen henkilökohtaista vapautta. Suoritusesteperusteisesti luontoissuoritusvastuu voi rajoittua jos velvoitteen tosiasiallinen täyttäminen on mahdotonta. Harkinnanvaraisempi rajoitus on velvoitteen täyttämisen liiallinen rasittavuus.