perusteos+-+ryhmä+4

Ryhmän tuottama teksti:
Anssi Suominen, Anna Kivijärvi ja Susanna Hakala
 * VASTUU - PROJEKTI **
 * KOTIMAINEN PERUSTEOS: MIKA HEMMO: SOPIMUS JA DELIKTI (1998) **

 Mika Hemmon Sopimus ja delikti (1998) käsittelee kattavasti sopimusvastuuta ja sopimuksenulkoista vastuuta, eli deliktiä, sekä perusteetonta etua vastuumuotoina. Kirjassa esitellään vastuun eri muodot ja käsitteet sekä oikeusperiaatteiden ja reaalisten argumenttien hyödyntäminen vastuun ratkaisemisessa. Hemmo rajaa tutkimuksensa sopimusvastuuseen ja deliktivastuuseen ja näiden syntymiseen modernissa velvoiteoikeudessa. Lähtökohdikseen hän mainitsee sidonnaisuuskynnyksen, lupauksen ja käytännön sekä sanamuodot kuten ilmaisun saajan perustellun käsityksen sovitusta. Kysymys on myös velvoiteoikeudellista tarjous-vastaus –periaatteesta. Heti aluksi johdannossaan Hemmo toteaa, että sopimusvastuun käyttöalaa on vaikea rajoittaa sopimuksen syntytavan tai luontoissuoritusvelvollisuuden perusteena sopimushakuisuuden ilmiön vuoksi.
 * 1) **1. ****__Johdanto __**
 * 1) **1. ****__Johdanto __**

 Keskeisenä erona näille kahdelle vastuumuodolle on eritoten se, että sovellettava laki määräytyy sopimuksenulkoisessa vastuussa vahngonkorvauslain mukaan (VahL) kun taas sopimusvastuu on sopimustyyppikohtaisen lainsäädännön varassa. Vastuumuototerottelusta riippumattomissa korvaustilanteissa puolestaan tulevat kysymykseen erityislakien mukaiset vakuutusperusteiset korvausjärjestelmät. Sopimusvastuussa osapuolten disponoinneilla on tärkeä merkitys normilähteenä. Sopimuksenulkoisessa vastuussa vastaavaa yksityisnormistoa taasen ei tunneta. Vastuuperusteita voidaan ryhmitellä lievästä ankarampaan vastuuseen, eli tuottamuksesta poikkeuksettomaan vastuuseen. Hemmo mainitsee sopimusvelvoitteiden sisällön vaikuttavan enimmäkseen vastuun ankaruuteen. Vahingonkärsijällä on myös aina todistustaakka korvausvastuun edellytyksistä. Todistustaakan näyttöä arvioitaessa on kuitenkin otettava myös Hemmon mukaan huomioon myös osapuolten näyttömahdollisuudet sekä aineellisoikeudellisen oikeussuojan edistäminen. Sopimusperusteinen vastuu käsittää lähtökohtaisesti kaikki aineelliset vahinkolajit kun taas deliktivastuussa vahinkojen korvaamista on rajoitettu.
 * 1) **2. ****__<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Keskeisiä eroja __**

<span style="font-family: Arial,sans-serif;"> <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;"> Vahingonkorvauslain 5:1 kohtaa Hemmo käsittelee tarkemmin. Säännöksen mukaan: ”Vahingonkorvaus käsittää hyvityksen henkilö- ja esinevahingosta sekä 4 a ja 6 §:ssä säädetyin edellytyksin kärsimyksestä. Milloin vahinko on aiheutettu rangaistavaksi säädetyllä teolla tai julkista valtaa käytettäessä taikka milloin muissa tapauksissa on erittäin painavia syitä, käsittää vahingonkorvaus hyvityksen myös sellaisesta taloudellisesta vahingosta, joka ei ole yhteydessä henkilö- tai esinevahinkoon.” <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Hemmo käsittelee seuraavaksi esine- ja varallisuusvahingon rajanvedon perusteista. Päätelmänä Hemmo toteaa, että vahinkolajien sisällön tulkinta ei vaikuta kovinkaan merkittävästi varallisuusvahinkojen korvauskelpoisuuteen. Varallisuusvahinkojen erityisaseman perusteluiksi hän katsoo, että vahingonkorvauslaissa henkilö- ja esinevahingot on selvästi priorisoitu ja varallisuusedut nähty vähemmän tärkeäksi oikeussuojan kohteeksi. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Sopimuksenulkoisessa vastuussa korvaaminen perustuu VahL 5:1 :n säännöksiin, joiden muotoilu viittaa vahinkolajin korvaamisen kapea-alaisuuteen.
 * 1) **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">3. ****__<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Vahingonkorvauslaki ja rajanvedon perusteet __**

<span style="font-family: Arial,sans-serif;"> <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Aineettomien vahinkojen osalta Hemmo käsittelee monipuolisesti vastuumuodon merkitystä tällaisten vahinkojen korvaamisessa. Aineettoman vahingon tunnusmerkkinä pidetään perinteisesti sitä, ettei sen määrää voida muuntaa rahamääräiseksi minkään objektiivisen arvioperusteen tuella. Erityisesti tämä tulee esille sellaisten aineettomien vahinkojen kohdalla, joiden ilmenemismuotona on henkilön subjektiivinen tuntemus, kuten kipu, särky tai kärsimys. Sopimusoikeuden suuntautumisesta varallisuusarvojen suojaamiseen voisi Hemmon mukaan päätellä, että aineettomien vahinkojen korvauskelpoisuus vaihtelee vastuumuodon mukaan. Kilpaileva hypoteesi puolestaan on näkemys, jonka mukaan korvausnormit eivät sinänsä eroa vastuumuodon mukaan. Riidatonta kuitenkin on, että sopimusvastuussa aineettoman vahingon korvaustarve konkretisoituu olennaisesti harvemmin kuin sopimuksenulkoisessa vastuussa. Saxen puolestaan on katsonut, että sopimuspuolelle voidaan tuomita korvausta sopimuksenulkoisten vastuusääntöjen mukaan silloin, kun vahingolla ei ole selvää kytkentää sopimukseen. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Sopimusoikeudellisissa korvaussäännöksissä ei yleensä käsitellä aineettomia vahinkoja. Huomattavaa siten on, että mm. VahL:n säännösten analoginen sovellettavuus on saanut kannatusta oikeuskirjallisuudessa. Esimerkiksi kärsimyksen osalta voidaan mainita KKO:n ratkaisu 1991:42, jossa pankin asiakas vaati muiden vahinkojen ohella korvausta pankin sopimusrikkomuksen aiheuttamasta kärsimyksestä. KKO totesi vaatimuksen lakiin perustumattomaksi katsoen VahL 5:6 säännöksen soveltamiskelpoiseksi myös sopimusperusteisessa vastuussa.
 * 1) **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">4. ****__<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Vastuumuotojen erojen merkityksestä aineettomissa vahingoissa __**

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Hemmon mukaan sopimusperusteisen ja sopimuksenulkoisen vastuun erottelulla ei ole juurikaan eroa aineettomien vahinkojen korvaamisen kannalta. Kuten yllä tuotiin esille, sopimusperusteisessa vastuussa on sovellettu VahL:n ilmentämiä periaatteita, ja näin on päädytty VahL:n suoraa soveltuvuutta vastaavaan tulokseen. Vastuumuotojen eron vaikutus aineettomien vahinkojen korvaamiseen ilmeneekin lähinnä reaalisella tasolla siinä, että henkilövahinkoon liittyvien aineettomien vahinkojen korvaamiseen oikeuttava tosiseikasto konkretisoituu harvemmin sopimussuhteissa kuin sopimuksenulkoisessa vastuussa. Joskus sopimukseen liittyvät erityiset intressit ja sopimusmääräykset voinevat kuitenkin puoltaa laajempaa kärsimyksen ja haitan kaltaisten aineettomien vahinkojen korvaamista kuin, mikä deliktinormiston nojalla tulee kysymykseen.


 * 1) **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">5. ****__<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Korvausvastuun vanhentuminen __**

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Vastuumuotojen eroja Hemmo pohtii mielenkiintoisella tavalla myös korvausvastuun vanhentumisen kohdalla, kohdistaen eritoten huomion vastuumuotojen yleisiin vanhentumissääntöihin. Vanhentumisnormistoa tarkasteltaessa huomionarvoisia kysymyksiä on erityisesti kolme: vanhentumisajan pituus, sen alkamisajankohta ja katkeamistavat. Vastuumuotojen eroja vertailtaessa mielenkiintoisin on vanhentumisen alkamisajankohta. Yleinen vanhentumisaika on sekä delikti- että sopimusperusteisessa vastuussa 10 vuotta, eivätkä vanhentumisen katkaisemiskeinotkaan liene vastuumuodoittain eriytyneitä. Jälkimmäisen osalta Hemmo tosin muistuttaa, ettei tämä ole poikkeuksetonta, sillä esim. kysymys luontoissuorituksen tekemisen ja vastaanottamisen relevanssista tässä yhteydessä konkretisoituu vain sopimusvastuussa. Vain sopimuksenulkoisessa vastuussa konkretisoituvaa erityiskysymystä puolestaan tarkasteltiin ratkaisussa KKO 1991:18, jossa vakuutusyhtiön suorituksen katsottiin katkaisseen korvausvastuun vanhentumisen siitä riippumatta, oliko vahingonaiheuttaja tietoinen maksusta. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Vahingonkorvauksen vanhentumisen alkuajankohta määrittyy ainakin kahden eri kiinnekohdan perusteella: 1. Vahinkoon johtaneen teon (aiheuttamistoimen tai sopimusrikkomuksen) tapahtumahetki, tai 2. vahingon ilmenemishetki, joka voi olla sama tai myöhäisempi kuin teon tapahtumahetki. Sopimusvastuussa voidaan huomioida vielä sopimuksen solmimishetki, joka vallitsevan kannan mukaan määrittääkin sopimusperusteisen korvausvastuun vanhenemisen alkamisajankohdan. Sopimuksenulkoisen vastuun vastaava kymmenen vuoden vanhentumisaika puolestaan luetaan VahL 7:2 :n mukaan vahingon tapahtumisesta. Vastuumuotojen erona näin ollen on se, että sopimusperusteisessa vastuussa vahingonkorvausvastuun vanhentuminen alkaa jo loukatun velvoitteen syntymisestä, kun taas sopimuksenulkoisessa vastuussa vasta vahingon ilmeneminen panee vanhentumisen alulle. Keskeinen kysymys onkin, voiko näistä eroavuuksista johtuen seurata ongelmia? <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Selvää on, että sopimuksenulkoinen vastuuperuste on vahingonkärsijälle edullisempi. Mikäli vahinko ilmenee esimerkiksi 15 vuotta todellisen vahinkotapahtuman jälkeen, saamisoikeus menetetään vasta 25 vuotta ko. tapahtuman jälkeen. Tästä syystä onkin ilmennyt ongelmia siinä, että kun sopimusperusteisissa asioissa sopimuksen tekemisestä on kulunut yli 10 vuotta, yritetään vaatimusta ajaa deliktiperusteisen VahL 7:2 :n perusteella. Hemmon mielestä on ilmeistä, ettei tällaista sopimusperusteisen vanhentumisen kiertävää kanneperustetta tule hyväksyä, kun vaatimus perustuu päävelvoitteen rikkomiseen. Tätä perustellaan mm. sillä, että olisi epätarkoituksenmukaista, jos pääasiallisen korvausperusteen vanhennuttua jäljellä olisi vielä tällainen epävarma korvaustie. Hemmo tuo erityisesti esille sen, että deliktivastuuta käytettäisiin tällöin sopimusvastuun ydintarkoituksen toteuttamiseen. Oikeuskirjallisuudessa tosin on esitetty poikkeavia esimerkkejä, joista muun muassa tilanne, jossa osapuolten välillä on sopimussuhde, mutta vastuu ei ole sopimusperusteista siinä mielessä, että tuottamus perustuisi sopimuksessa vahvistettujen velvoitteiden loukkaamiseen. Joka tapauksessa voidaan todeta, että vastuumuotojen pienetkin erot sääntelyssä saattavat aiheuttaa aukkoja tai kysymyksiä käytännössä.

<span style="font-family: Arial,sans-serif;"> <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Hemmo kuvailee kaksinosaisasiasuhteessa syntynyttä vahinkoa kolmanteen henkilöön nähden. Kolmas osapuoli voi olla mainittu sopimuksessa tai hän voi olla sopimuksesta täysin ulkopuolinen taho kuten maahantuoja. Ongelmana on usein kolmannen kärsimä vahinko tai saamatta jäänyt etu. Tilanteet ovat juridisesti usein vaikeita, eikä yhtenäistä linjaa kansainvälisellä tasolla ole. Huomattavaa onkin, että ratkaisuilla jotka liittyvät kolmannen oikeuteen, on merkitystä yli kansallisten rajojen. Selvä suunta on se, että kaksiasianosaissuhteen takia kolmannen kärsimä haitta joudutaan korvaamaan. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Puhuessaan kaksinasianoisaissuhteesta ja vastuusta sopimusketjussa, Hemmo kertoo vastuun ulottuvan pitkälle yli sopimuksen. Esimerkiksi tuote päätyy usein monen käden kautta kuluttajalle, mutta tuotteen liikkeeseenlaskijalla on silloin yhä vastuu tuotteen kunnollisuudesta; poikkeuksena luonnollisesti välikäsien huomioimattomuus tms. Korvauskanteen voi nostaa suoraan viimeisenä vastuussa olevaa vastaan. Floodgate –ilmiöksi kutsutaan sitä, että vastuussa olevalle lankeaa kestämättömän suuri korvausvastuu. Tilanne ei silloin ole hyvä kenellekään. Vahinkoja ei saada korjattua ja vastuussa olevan liiketoimista osa menee konkurssiin. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Korvausvastuuseen liittyy olennaisesti kauppaa tehneiden keskenäinen tilanne. Onko kyseessä kuluttajankauppa, vai soveltuvatko kauppalain saannökset tapaukseen. Kuluttajansuojalaissa kuluttajaa suojataan heikompana osapuolena. Kuluttajan oikeudet myyjää kohtaan ovat laajempia, ja kuluttaja voidaan tietyin perustein osittain vapauttaa maksuvelvollisuudesta. Kauppa voi olla myös asunto –tai kiinteistönkauppa. Myös edellä mainituissa tapauksissa saattaa erityislaki määrätä pakottavia velvoitteita osapuolille.
 * 1) **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">6. ****__<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Kaksiasianosaissuhteen ylittävä korvausvastuu __**


 * 1) **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">7. ****__<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Vastuumuotojen konkurenssi __**

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Kun osapuolten välillä on sopimus, ovat osapuolet vastuussa toisilleen sopimuksen perusteella. Tätä vastuuta kutsutaan deliktivastuuksi. Molemmilla osapuolilla on oikeus vedota sopimusrikkomuksella aiheutettuun haittaan, ja saada siitä haittaa vastaava korvaus. Vaikka osapuolten välillä vallitsee sopimus, se ei estä vahinkoa kärsinyttä osapuolta vaatia korvausta VahL:n, tai muun sopimuksenulkoisen normiston perusteella. Edellä mainittua kutsutaan vastuuperusteiden konkurrenssiksi. Selvää kuitenkin on, että korvausta voi saada vain yhden perusteen mukaan. ”Rikastumiskielto” pätee myös tässä tapauksessa. Vastuun rajoitukset voivat myös olla osa sopimusta. Hemmon mukaan vastuunrajoituksen kiertamistä sopimuksenulkoiseen vastuuseen vetoamalla ei pidetä Suomen oikeusjärjestyksen mukaan hyväksyttävänä.


 * 1) **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">8. ****__<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Velvoittautumismuotojen tehtävistä ja suhteista __**

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Sopimukset on luotu editämään molempien sopimusosapuolten etua. Sopimukset voidaan nähdä taloustieteellisestä näkökulmasta tietoisena riskinottona, jossa luvatun suorituksen ja oman velvoittteen sijasta muuttujina ovat riskinotosta koituva hyöty ja odotettavissa olevat vakuutuskustannukset. Niinpä eri vastuumuodoilla on erilaisia taloudellisia tehtäviä. Vastuumuotojen erottelu on osaltaan nähty ilmentävän periaatetta, jonka mukaan velvollisuuksien laajuus vaihtelee sen mukaan kuinka läheinen suhde osapuolilla on. Jos suhde on läheinen, katsotaan että osapuoli on ollut kykenevämpi auttamaan toista osapuolta, jotta tämä päässisi tavoitteeseensa.


 * 1) **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">9. ****__<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Vastuumuotoerottelun nykytila __**

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Toisinaan velvoiteoikeudellisessa keskustelussa on ehdotettu, että sopimusvastuun ja sopimuksenulkoisen vastuun erottelusta tulisi kokonaan luopua. Toisaalta on puhuttu, että vastuumuodoista pitäisi kehittyä kaksi kokonaan toisistaan eriävää haaraa, jolloin toisesta muodosta tulisi ensisijainen sen samalla sulkien pois myös kilpailijansa. Angloamerikkalaisessa oikeuskirjallisuudessa on jo parin vuosikymmennen ajan ollut keskustelua ”Death of contract” :sta, mikä käsittelee kysymystä siitä, menettääkö sopimusoikeus merkityksensä suhteessa sopimuksenulkoisille vastuille.