oikeusvertailua+-+ryhmä+1

Ryhmän tuottama teksti:
Vastuu-projekti Projektityö 3: oikeusvertailu Ryhmä 1: Emma-Leena Selkälä, Anni Pöyry ja Marjo Kulpakko Jan Ramberg – Christina Ramberg: Allmän avtalsrätt (2010) 1. Johdanto Teoksessa käsitellään varallisuusoikeudellisia sopimuksia ja muunlaiset sopimukset on rajattu käsittelyn ulkopuolelle. Lisäksi teoksen ulkopuolelle on rajattu ne erityiset normit, jotka koskevat perheoikeudellisia suhteita. Tosin rajanveto perheoikeuden ja varallisuusoikeuteen kuuluvien yleisten sopimusoikeudellisten periaatteiden välillä on häilyvä, mistä johtuen ne voivat tulla sovellettavaksi myös perheoikeudellisissa yhteyksissä. Teoksessa ei kuitenkaan ole rajattu aiheen tarkastelua ainoastaan avtalslageniin, vaan lisäksi käsitellään kansainvälisiä ja moderneja näkökulmia, joiden mukaan yleiseen sopimusoikeuteen kuuluvat sopimuksen syntyminen, sopimussuoritteiden vahvistaminen (sopimuksesta seuraavat osapuolten oikeudet ja velvollisuudet) sekä sopimusrikkomusta koskevat normit. Suomessa varallisuusoikeudellisista oikeustoimista säädetään laissa varallisuusoikeudellisista oikeustoimista eli niin sanotussa oikeustoimilaissa. Pohjoismaille (kuten Suomelle ja Ruotsille) on tyypillistä yleisen sopimusoikeudellisen säännöstön puuttuminen verrattuna Manner-Euroopan valtioihin. Ruotsalainen lainsäädäntö muistuttaa tältä osin vanhaa roomalaista oikeutta, jossa oli erilliset säännökset erityisiin sopimustyyppeihin, mutta ei yleisiä sopimusoikeudellista säännöstöä. Yleisillä sopimusoikeudellisilla periaatteilla pyritään täyttämään nykyisen lainsäädännön aukkoja ja sääntelemättä jääneitä kohtia. Näin ollen yleisiä sopimusoikeudellisia periaatteita tunnetaan sekä Ruotsin että Suomen oikeudessa ja ne ovat sisältönsä puolelta myös yhtenevät. Sekä Suomen että Ruotsin sopimusoikeus rakentuvat sopimusvapauden periaatteella ja sopimuksen sitovuus periaatteelle. Sopimusvapaus käsittää yksilön oikeuden päättää sopimuksen solmimisesta ja siitä kenen kanssa sopimuksen haluaa solmia sekä sopimuksen sisällöstä. Sopimuksen sitovuus puolestaan pitää sisällään velvollisuuden täyttää sen mihin sopimuksessa on sitoutunut. Yhtälailla molemmissa valtioissa tunnetaan pacta sunt servanda -periaate, jonka mukaan sopimukset on pidettävä. Toisaalta pacta sunt servanda on vain lähtökohta, joka ei tule sovellettavaksi poikkeuksetta kaikkiin tilanteisiin. Sopimusoikeus tuntee tilanteita, joissa sopimuksen osapuolella on oikeus irrottautua sopimuksesta. Sopimuspakko, jolla tarkoitettaan osapuolen velvollisuutta tehdä sopimus jokaisen sopimuksen päättämistä haluavan kanssa, tunnetaan sekä Suomen että Ruotsin oikeudessa. Sopimuspakosta ei ole olemassa yleisiä säännöksiä kummassakaan valtiossa, vaan niistä säädetään erityissäännöksissä. Molemmissa valtioissa tunnetaan myös syrjintäkielto sopimuspakkoon liittyen, mikä ilmenee siten, että rikoslaissa ja brotssbalkenissa on kriminalisoitu rotuun, kieleen, ikään yms. kohdistuva syrjintä näissä tilanteissa. Sopimuspakkoon kuuluu molemmissa valtioissa kilpailuoikeudellinen näkökulma sopimuksentekovelvollisuuteen, josta säädetään kilpailunrajoituslaissa ja konkurrenslagenissa. Yleisten oikeusperiaatteiden yhtäläisyys näkyy myös lojaliteettiperiaatteessa, ekvivalenssiperiaatteessa ja kuluttajansuojassa. Lojaliteettiperiaatteen mukaisesti sopimuskumppanin tulee huomioida toisen osapuolen tärkeät intressit. Lojaliteettiperiaate ilmenee erityisesti sopimussuhteissa, joiden on tarkoitus kestää pitemmän aikaan (ns. kestosopimus). Lojaliteettiperiaatteen mukaisesti osapuolten tulee pyrkiä yhteisesti sopimuksen toteuttamiseen ja pidättäytyä sitä häiritsevistä toimenpiteistä. Ekvivalenssiperiaatteen mukaan sopimuksen osapuolet ovat tasavertaisia sopimuskumppaneita, joka ilmenee muun muassa siinä, että sopimussuoritteet ovat tasapainossa keskenään. 2. Kuka voi tehdä sopimuksia? Sopimuksen osapuolena voi toimia oikeussubjekti. Oikeussubjekti voi olla fyysinen henkilö tai juridinen oikeushenkilö. Oikeustoimikelpoisuus on 18 vuotta täyttäneellä henkilöllä. Vajaavaltainen voi kuitenkin huoltajan suostumuksella solmia tiettyjä sopimuksia esimerkiksi 16-vuotiaan työsopimus tai tavanomaiset ostokset. Vajaavaltaisen tekemät oikeustoimet eivät sido häntä, jollei hänen edunvalvojansa ole antanut suostumusta tai jälkikäteen hyväksy sitä. Oikeustoimen lähtökohtaiseen sitomattomuuteen ei vaikuta se seikka, ettei vastapuoli ole ollut tietoinen sopimuskumppanin vajaavaltaisuudesta. Suomen ja Ruotsin oikeuden välille ei ole tässä suhteessa merkittäviä eroavaisuuksia. 3. Sopimus toisen lukuun Sopimuksen teossa voidaan käyttää edustajaa. Valtuutetun käyttäminen tarkoitetaan tässä yhteydessä sitä, että valtuutettu solmii sopimuksen kolmannen kanssa päämiehensä lukuun. Jotta valtuutetun välityksellä tehty sopimus tulee voimaan päämiehen ja kolmannen henkilön välillä, täytyy valtuutetulla olla ollut kelpoisuus sopimuksen tekemiseen päämiehensä lukuun. Pääongelmat valtuutetun käyttämisessä liittyvät siihen, mitä siitä seuraa, jos valtuutettu ei toimi valtakirjan mukaisesti. Esimerkiksi valtakirja ei ole ollut voimassa tai valtuutettu tekee toisenlaisen sopimuksen kuin mitä päämies on ajatellut. Ruotsin oikeudessa erotellaan toisistaan epäitsenäiset ja itsenäiset valtuutukset. Epäitsenäisen valtuutuksen osalta ei ole olemassa ulkoisesti havaittavia seikkoja valtuutuksesta, vaan on olemassa ainoastaan toimeksiantosuhde edustajan ja valtuuttajan välillä. Tästä käytetäänkin nimitystä määräysvaltuutus. Kolmannella henkilöllä ei ole valtuutuksen olemassa olosta muuta selvitystä kuin valtuutetun väittämä valtuutuksen olemassa olosta. Itsenäisessä valtuutuksessa on jokin ulkoisesti havaittava seikka, joka näyttää valtuutuksen toteen. Epäitsenäisissä valtuutuksissa kolmannen henkilön tulee ainoastaan luottaa valtuutetun sanaan, ja jos valtuutettu virheellisesti väittää omaavansa valtuutuksen, ei synny mitään sopimusta. Kolmannella miehellä on oikeus tästä syystä vaatia korvausta valtuutetulta. Itsenäinen valtuutus ilmenee joko suullisena tai kirjallisena viestinä kolmannelle henkilölle, jossa ilmaistaan valtuutuksen voimassaolo tai kirjallisena valtakirjana. Itsenäisissä valtuutuksissa päämies ei tule sidotuksi sopimukseen, jos valtuutettu on ylittänyt valtuutuksessa hänelle annetun toimivallan. Suomen oikeustoimilakissa tunnetaan useita valtuutusmuotoja, joita ovat varsinaisen valtakirjaperusteisen valtuutuksen lisäksi muun muassa asema-, tilanne- ja toimeksiantovaltuutus. Asemavaltuutus on yksi itsenäisen valtuutuksen muodoista. Sillä tarkoitetaan työtekijän aseman johdosta hänelle syntyvää kompetenssia tehdä sitoumuksia, jotka velvoittavat työnantajaa. Tietyssä asemassa yrityksessä työskentelevällä henkilöllä on lain tai tavan mukaan oikeus tehdä sopimuksia, jotka sitovat työnantajaa. Ruotsalaisessa lainsäädännössä säädetään siitä kuka saa edustaa juridista oikeushenkilöä. Normaalisti edustusoikeus on hallituksella tai hallituksen nimittämällä prokuristilla. Aktiebolagin mukaan myös toimitusjohtajalla on asemansa perusteella oikeus edustaa osakeyhtiötä juoksevissa asioissa. Suomen osalta löytyy vastaavaa sääntelyä muun muassa osakeyhtiölaista. Päämies voi rajoittaa valtuutetun oikeutta solmia sopimuksia niin, että kolmas ei ole tästä rajoituksesta tietoinen. Rajoitetut edustusoikeudet sitovat kolmatta vain jos hän tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää tästä rajoituksesta eli toisin sanoen kolmas oli vilpillisessä mielessä sopimusta tehdessään. Vastaavasti vilpittömässä mielessä ollutta kolmatta osapuolta suojataan. Näin ollen päämies voi tulla sidotuksi sopimukseen vaikka hän olisi halunnut sopimusta solmia. Oikeustoimilain 20 §:n mukaan jos valtuuttaja, on kieltänyt valtuutettua käyttämästä valtuutusta tai muuten ilmaissut tahtovansa, ettei valtuutus enää ole voimassa, ei valtuutetun tekemä oikeustoimi sido valtuuttajaa, jos kolmas henkilö tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää mainitusta seikasta. Jos sopimus on solmittu ilman kelpoisuutta, voi päämies tulla sidotuksi sopimukseen, jos hän jälkikäteen nimenomaisesti ilmaisee sitoutuvansa sopimukseen tai hyväksyy sen konkludenttisesti. Sidonnaisuus voi syntyä myös siinä tilanteessa, että päämies on aiemmin hyväksynyt tietyn henkilön toimivan hänen lukuunsa vastaavanlaisissa tilanteissa. Myös oikeustoimilaki tuntee mahdollisuuden, että valtuuttaja voi jälkikäteen hyväksyä sopimuksen itseään sitovaksi (OikTL 25§) Ruotsalainen oikeustiede tuntee niin sanotun kombinaatiovaltuutuksen, jossa tosiseikat eivät yksistään riitä sopimusperusteiseen kelpoisuuden synnyttämiseksi, mutta niitä voidaan kuitenkin yhdessä kokonaisarvion kanssa pitää riittävinä kelpoisuuden synnyttämiseen. Tällaista ei mielestäni Suomessa tunneta. Jos itsenäisesti valtuutettu edustaja menettelee vastoin annettuja ohjeita, voi hän tulla vahingonkorvausvelvolliseksi päämiestään kohtaan siitä vahingosta, jonka on aiheutunut siitä, että päämies on tullut tahtonsa vastaisesti velvoitetuksi kolmatta kohtaan. Tämä sääntö ei tule kuitenkaan sopimuslaista vaan toimeksiantosopimusta koskevista yleisistä periaatteista. Epäitsenäisissä valtuutuksissa sen sijaan päämies välttää sidonnaisuuden sopimukseen, jos valtuutettu menettelee suoraan vastoin ohjeistusta. Valtuutettu voi tosin tulla vahingonkorvausvelvolliseksi kolmatta henkilö kohtaan, joka on vilpittömässä mielessä luottanut valtuutetun antamiin tietoihin kelpoisuudestaan tehdä sopimus. Siinä tapauksessa, että valtuutetun tiedot osoittautuvat paikkansapitämättömiksi niin, ettei sopimusta synny suhteessa kolmanteen henkilöön, seuraa valtuutetulle velvollisuus hyvittää kolmannelle positiivinen sopimusetu. Näin ollen kolmas henkilö pääsee vahingonkorvauksen kautta samaan taloudelliseen tilanteeseen, kuin jos sopimus olisi tullut voimaan suhteessa päämieheen. Suomessa oikeustoimilain 11§:n mukaan Jos valtuutettu tehdessään oikeustoimen on toiminut vastoin valtuuttajan hänelle antamia ohjeita, ei oikeustoimi sido valtuuttajaa, jos kolmas henkilö tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää, että valtuutettu ylitti toimivaltansa. Jos valtuutus perustuu vain valtuuttajan valtuutetulle tekemään tiedonantoon, ei oikeustoimi, jonka valtuutettu on tehnyt toimivaltansa ylittäen, sido valtuuttajaa, vaikkakin kolmas henkilö oli vilpittömässä mielessä. Edelleen oikeustoimilain 25 §:n mukaan valtuuttaja, joka on ylittänyt toimivaltansa on velvollinen korvaamaan kolmannelle henkilölle vahingon, jonka tämä kärsii sen johdosta, ettei oikeustoimi sido valtuuttajaksi ilmoitettua henkilöä. Tämä ei kuitenkaan tule sovellettavaksi, jos kolmas henkilö tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää, ettei valtuutusta ollut tai että se ylitettiin. Skadeståndslagenin mukaisesti päämies voi vältyttyään sopimussidonnaisuudesta kuitenkin tietyissä tilanteissa joutua vahingonkorvausvastuuseen kolmatta kohtaan. Näin on silloin, jos työntekijä on toimessaan aiheuttanut rikollisella teolla kolmannelle varallisuusvahinkoa tai, jos työntekijän toimenpide luetaan työnantajan syyksi. Ruotsin sopimusoikeus tuntee komissiosuhteen, jossa komissionääri esiintyy ulospäin omalla nimellään, mutta todellisuudessa toimii komissionantajan puolesta. Komissiosuhteita esiintyy muun muassa irtaimen kaupassa. Komissiokauppa tunnetaan myös Suomen oikeudessa. Ruotsin oikeus tuntee bulvaanisuhteet, joissa edustaja toimii päämiehensä puolesta niin, että osapuolten yhteisenä tarkoituksena on salata sopimuksesta tosiasiallisesti hyötyvä päämies. Bulvaanisuhteista säädetään Ruotsissa erityislaissa, joka pyrkii torjumaan epäsuoran saantokiellon. Bulvaanisuhteella tarkoitetaan lain mukaan sitä, että joku ulospäin esiintyy kuin tietyn varallisuuden omistajana tai tietyn oikeuden haltijana, mutta todellisuudessa hallitsee varallisuutta tai oikeutta pääasiallisesti toisen lukuun. Bulvaanisuhteista ei Suomessa ole niiden siviilioikeudellisia vaikutuksia koskevaa lainsäädäntöä ja muutenkin sääntely on niukkaa. 4. Vastuu sopimusneuvottelujen yhteydessä // Culpa in contrahendo // eli sopimuksentekotuottamuksella tarkoitetaan sopimusneuvottelujen keskeytymiseen tai sopimuksen pätemättömyyteen liittyvän vahingonkorvausvastuun perustetta. Ruotsalainen lainsäädäntö ei tunne nimenomaista säännöstä vastuusta yhteydessä sopimusneuvotteluihin. Erityissäännöksiä siitä löytyy kuitenkin muun muassa julkisen hankinnan osalta. Sopimuksentekotuottamus tunnetaan myös Suomessa ja se on Ruotsin tapaan jäänyt meillä vähemmälle huomiolle. // Letter of intentiin // (ruots. avsiktsförklaring; suom. aiesopimus) ei liity suoraa sopimussidonnaisuutta eikä velvollisuutta tulevan sopimuksen tekemiseen. Sitä käytetään lähinnä tilanteessa, jossa osapuolten välillä on käyty sopimusneuvotteluja ja saavutettu pitkälle menevä yksimielisyys, mutta pääsopimuksen tekeminen ei ole vielä mahdollista//. Letter of intent// on näin ollen osapuolten keskinäinen julkilausuma, jolla kirjataan saavutettu yksimielisyys ja mahdollisesti suunniteltu valmistelutoimien jatkaminen//. Letter of intent// voi aiheuttaa sopimusneuvotteluista vetäytyvälle puolelle velvollisuuden korvata neuvottelukumppanille sopimusneuvotteluiden yhteydessä syntyneitä kuluja. Esisopimuksen käyttötilanteet ovat varsin samanlaisia kuin aiesopimuksenkin kohdalla. Erona aiesopimukseen on, että esisopimus perustaa pääsopimuksen mukaiset velvoitteet, jos ne voidaan riittävän tarkasti yksilöidä. Esisopimus sitoo sellaisenaan ja se ei salli yksipuolista sopimushakkeesta vetäytymistä. Sekä Suomen että Ruotsin oikeus tuntevat esisopimuksen. 5. Sopimuksen pätemättömyydestä Avtalslagenin § 36 mukaan on mahdollista kohtuullistaa tai julistaa pätemättömäksi sopimus, joka sisältää kohtuuttomia sopimusehtoja, kun huomioidaan ne olosuhteet, jotka ovat vallinneet sopimusta tehdessä. Pykälä osoittaa yleiset arviointiperusteet sen sijaan, että se esittäisi tietyt tunnusmerkit, joiden seurauksena sopimus voidaan katsoa pätemättömäksi. Näin ollen on kyse aina tapauskohtaisesta harkinnasta, milloin voidaan katsoa, että sopimusta voidaan kohtuullistaa tai että se tulee pätemättömäksi. Oikeustoimilain 36 §:n mukaan jos oikeustoimen ehto on kohtuuton tai sen soveltaminen johtaisi kohtuuttomuuteen, ehtoa voidaan sovitella tai jättää se huomioon ottamatta. Kohtuuttomuutta arvosteltaessa on otettava huomioon oikeustoimen koko sisältö, osapuolten asema, oikeustointa tehtäessä ja sen jälkeen vallinneet olosuhteet sekä muut seikat. Avtalslageniin sisältyy lisäksi useita yksityiskohtaisia säännöksiä, jotka kuvaavat erilaisia kohtuuttomuustyyppejä sopimuksen teon yhteydessä. Näitä ovat esimerkiksi törkeä pakko (avtalslagen § 28), lievä pakko (§ 29), petollisuus totuudenvastaisessa tiedonannossa (§ 30), petollisuus salailussa (§ 30), kiskonta (§ 31) ja uskon ja kunnian vastainen menettely (§ 33). Oikeustoimilakiin sisältyy säännöksiä, joiden vallitessa oikeustoimi voidaan katsoa pätemättömäksi tai oikeustointa voidaan sovitella. Näitä ovat muun muassa pakko (OikTL 28 §), petollinen viettely (30 §), käyttää hyväksi toisen pulaa, ymmärtämättömyyttä, kevytmielisyyttä tai hänestä riippuvaista asemaa (31 §) ja kunnian vastaista ja arvotonta vedota oikeustoimeen (33 §). Ruotsin ja Suomen lainsäädännöt ovat tältä osin hyvin lähellä toisiaan. Sopimuksen pätemättömyyttä ja kohtuullistamista arvioidaan varsin samanlaisten lähtökohtien kautta. 6. Sopimussidonnaisuus Kysymys siitä milloin ja miten sopimuksen sidonnaisuus syntyy, on aina ollut yksi sopimusoikeuden pääongelmista. Perinteisesti sopimuksen sitovuuden on katsottu perustuvan kolmeen tekijään; asianosaisten sitoutumishaluun, nimenomaiseen tahdonilmaukseen ja keskinäiseen luottamukseen. Avtalslagenin 1 §:ssä säädetään sopimuksen solmimistavoista. Sopimus voidaan solmia tarjous-hyväksymis-mallin mukaan mutta laki antaa mahdollisuuksia sopimuksen solmimiseen myös toisin keinoin. Pykälän ei ole tarkoitettu säätelevän tyhjentävästi eri sopimuksentekotapoja vaan se perustuu sopimusvapaudelle. Ruotsalaisten juristien ajattelua leimaa kuitenkin tarjous-hyväksymis-malli ja tätä on pidetty ongelmallisena koska se ei läheskään aina tarjoa riittävää perustaa sopimuksen syntykysymysten arvioinnille. Suomessa kyseistä mallia vastaa oikeustoimilain tarjous-vastaus-mekanismi. Tiivistetysti avtalslagenin pääsäännön eli tarjous-hyväksymis-mallin mukaan sopimus syntyy, kun tarjoukseen on annettu hyväksyvä vastaus. Tähän liittyy ongelmia esimerkiksi sen suhteen, minkälaisen ilmoituksen katsotaan olevan lain tarkoittama tarjous, voiko jo annetun tarjouksen peruuttaa ja mitä tapahtuu jos hyväksyntä ei täysin vastaa tarjousta? Osapuoli saattaa muuttaa mielensä sen jälkeen kun hän on tehnyt sitovan tarjouksen tai sopimus on muuten syntynyt. Tarjous sitoo tekijäänsä lähtökohtaisesti sen jälkeen, kun vastaanottaja on ottanut siitä selon. Selonottohetkeen saakka tarjouksen tekijällä on siis vapaa peruuttamisoikeus. Tarjouksen voi tehdä sekä suullisesti että kirjallisesti. Suulliseen tarjoukseen tulisi vastata heti, ellei määräaikaa vastauksen antamiselle ole annettu. Kirjallisesti tehtyihin tarjouksiin tulisi puolestaan vastata kohtuullisessa ajassa tarjouksen tekemisestä. Tarjoukseen tulee antaa oikea-aikainen hyväksyvä vastaus. Jos vastaus ei vastaa tarjousta (esimerkiksi siinä on alkuperäisestä tarjouksesta poikkeavia lisäehtoja), sopimusta ei synny. Lähtökohtana on että myöhästynyt vastaus katsotaan hylätyksi tai sitä arvioidaan uutena tarjouksena. Tarjousta ja sitomattomia ilmaisuja on joskus hankala erottaa toisistaan. Osapuoli, joka ei halua tulla sidotuksi jätettyyn tarjoukseen, voi pidättäytyä siitä välttämällä käyttämästä termiä ”tarjous” ja sen sijaan voi ilmoittaa olevansa valmis keskustelemaan tietyn sisältöisestä sopimuksesta tai alustavien neuvotteluiden jälkeen pyytää tarjousta toiselta osapuolelta. Myös Oikeustoimilaki (1 §) säätelee sopimuksen tekemistä hieman vanhahtavasti tarjous-vastaus -mekanismin kautta eikä se juurikaan eroa avtalslagenin tarjous-hyväksymis-mallista. Kuitenkin käytännössä kaikki laajemmat sopimukset syntyvät erillisen neuvotteluprosessin tuloksena. Niin avstalslagenin kuin Oikeustoimilain mukaan sopimusmekanismi on dispositiivinen; siitä voidaan poiketa tarjoukseen tai vastaukseen otetuilla ehdoilla tai kauppatavan perusteella. Niin Suomessa kuin Ruotsissakin sopimuksensolmimistapoja on edellä selostetun lisäksi muitakin. Niitä ovat esimerkiksi sopimusneuvottelujen aikana vähitellen syntyneestä yhteisymmärryksestä seuraavat sopimukset, hiljaisesti syntyvät sopimukset ja vakioehdoin tehdyt sopimukset. 7. Virhe Virheen ongelma liittyy siihen että sopimuksen osapuolten todelliset intressit eivät todellisuudessa vastaa toisiaan. Avtalslagenin ja oikeustoimilain 32 §:ien mukaan pääsääntöisesti sopimuksen syntymiseen johtanut tahdonilmaisussa oleva virhe ei sido antajaansa, jos vastapuoli tiesi virheestä tai hänen olisi pitänyt siitä tietää, eli jos hän oli vilpillisessä mielessä. Kun osapuoli on vilpittömässä mielessä, pätee ilmoitus sen sisällön mukaisesti, toisin sanoen pääsääntö on se, että kumpikin osapuoli kantaa riskin omasta erehdyksestään. Sopimuksessa olevat virheet voivat ilmetä eri tavoin. Ne voivat liittyä ensinnäkin itse tahdonilmaisuun. Jos henkilö on esimerkiksi sanonut 14 ja tarkoittanut 19, tahdonilmaisu on vääristynyt (ilmaisuvirhe). Tästä säädetään avtalslagenin ja oikeustoimilain 32 §:ssä. Virhe suorituksessa voi ilmetä hyvin monella ja erilaisella tavalla. Usein sopimuksen kohde voi olla vioittunut fyysisesti, jolloin puhutaan laatuvirheestä. Tämän lisäksi virhe voi ilmetä oikeudellisena virheenä, tarkoittaen jonkun kolmannen oikeutta sopimuksen kohteeseen tai vallintavirheenä, jolloin lainsäädäntö tai viranomaismääräykset estävät sopimuksen kohteen käytön tavalla, josta on sopimuksessa sovittu. Virhettä ja sen laatua arvioitaessa on ensimmäisenä kiinnitettävä huomio osapuolten väliseen sopimukseen. Virhettä arvioidaan siis lähtökohtaisesti nimenomaan sen mukaisesti, mistä alun perin on sovittu. On kuitenkin huomattava, ettei läheskään aina sopimuksen kohteesta ja sen sisällöstä ole täysin tarkasti sovittu, jolloin huomioon on otettava yleisiä virheellisyyden arvioinnissa käytettäviä periaatteita ja normeja. Mikäli virheellisyyden kriteereistä ei ole sovittu mitään, sekä avtalslagenin että oikeustoimilain mukaan voidaan lähteä siitä, että tavaran on sovelluttava sellaiseen käyttötarkoitukseen, joihin tällaisia tavaroita yleisesti käytetään. Lisäksi tavaran on sovelluttava myös ostajan erityistarkoituksiin, jos myyjä on ollut näistä kaupantekohetkellä tietoinen. Virhearvioinnin ajankohtaa mietittäessä on huomioon otettava sopimuksen suoritushetken lisäksi myös mahdolliset myöhemmät ajankohdat, jolloin virhe havaitaan. 8. Sopimuksen sisällöstä yleisesti Sopimuspuolten velvoitteet ja muut heidän suhteessaan vaikuttavat määräykset saavat sisältönsä osapuolten välisistä disponoinneista ja laista. Ruotin ja Suomen lainsäädännöt ovat näiltä osin hyvin lähellä toisiaan ja sopimuksen sisältöä arvioidaan varsin samanlaisten lähtökohtien mukaan. Sopimusoikeuden yksi lähtökohta on sopimusvapaus, ja sen perusteella osapuolet voivat itse päättää mihin suorituksiin he haluavat tulla sidotuiksi. Heidän yhteinen tarkoituksensa määrittää siis sopimuksen sisällön. Tilanteessa, jossa on kyse yksipuolisesta suorituksesta (esimerkiksi lahjalupaus), täytyy selvittää ainoastaan yhden osapuolen tarkoitus. Hankalampaa on yhteisen tarkoituksen määritteleminen tilanteessa, jossa molemmilla osapuolilla on oma näkemyksensä sopimuksen tosiasiallisesta tarkoituksesta. Sopimuksen sisällöstä huolimatta, lähdetään siitä, että sopimus on sitova (pacta sund servanta) ja tulkinnan avulla yritetään selvittää sopimuksen tosiasiallinen tarkoitus. Usein on mahdotonta selvittää mikä osapuolten yhteinen tarkoitus on tosiasiassa ollut. Sen sijaan voi olla tarkoituksenmukaisempaa määritellä sopimuksen sisältö olemassa olevien tosiasioiden avulla, jotta saataisiin selville, mitkä tosiasiassa ovat olleet osapuolten subjektiiviset ja yhteiset tarkoitukset. Falsa demonstratio non nocet on sopimusoikeudessa yleisesti vaikuttava tulkintasääntö, jonka mukaan väärä nimike ei muuta asian oikeudellista luonnetta eli osapuolten tarkoitukseen nähden virheellinen ilmaisu ei määrää sopimussisältöä. Periaatteen soveltaminen tarkoittaa sitä, että sopimus tulee oikaista osapuolten yksimielistä tarkoitusta vastaavaksi, vaikka se tällöin poikkeaakin sanamuodosta. Esimerkiksi jos asiakirjan sisältö osoittaa asiakirjan olevan velkakirja, kyseessä on velkakirja, vaikka se olisi otsikoitu muulla nimikkeellä. Periaate tuo selvästi esiin sen, miten osapuolten tarkoitukselle annetaan tulkinnassa etusija sanamuotoon tai muuhun ulkoiseen asuun verrattuna. Sopimuksen tulkinnan yksi lähtökohta, niin Suomen kuin Ruotsin sopimusoikeudessa, on osapuolisuuntautuneisuus ja lähtökohdiksi otetaankin sopimusasiakirjan sanamuoto, muu siihen liittyvä kirjallinen aineisto, osapuolten käyttäytyminen ja heidän tarkoituksistaan saatava selvitys. Tulkinta kohdistetaan osapuolten keskinäiseen disponointiin ja sillä pyritään vahvistamaan sopimukselle osapuolten tarkoitusta vastaava sisältö. Sopimuksen tulkinta voi olla myös tavoitteellista ja tässä esimerkkeinä on esimerkiksi pätevyyssääntö. Suurimassa osassa sopimuksista osapuoli sitoutuu tekemään jotakin, esimerkiksi luovuttamaan myydyn esineen. Osapuoli voi myös sitoutua olemaan tekemättä jotakin, esimerkiksi osapuoli voi sitoutua olemaan ottamatta lainaa muulta taholta. Osapuoli voi myös sitoutua vastaamaan siitä että tietyt edellytykset ovat tai eivät ole käsillä. Tyypillinen esimerkki tästä on vakuussitoumus. Suomen tapaan Ruotsinkaan sopimusoikeudessa ankara vastuu ja tuottamusvastuu eivät erotu toisistaan tarkkarajaisesti. Miten osapuolten vastuu muodostuu, riippuu sopimustyypistä ja osapuolten tekemän sopimuksen sisällöstä. 9. Vakiosopimukset Vakiosopimus- termiä ei ole suoraan määritelty avtalslagenissa. Se tarkoittaa sopimusta, jonka ehdot on laadittu sellaisiksi, että ne soveltuvat käytettäväksi myös tulevissa sopimuksissa, saman sopimuskumppanin tai eri sopimuskumppanien kanssa. Vakiosopimuksille on ominaista, että niitä on tarkoitus käyttää useissa sopimussuhteissa. Vakiosopimuksissa käytetään vakioehtoja eli yleisiä sopimusehtoja, jotka on usein painettu sopimuslomakkeeseen. Ehtojen standardisointi voi koskea tiettyjä sopimuksen ehtoja tai koko sopimusta. Niin avtalslagen kuin oikeustoimilaki ovat suuntautuneet laadintatavaltaan ja sisällöltään yksilöllisten sopimusten sääntelyyn. Vakiosopimuksille tyypilliset liityntäkysymykset ja ehtojen korostamisvaatimukset eivät tule laeissa esille. Tekniikan kehittymisen myötä vakiosopimuksilla on nykyisessä vaihdannassa suuri merkitys; kokonaiset elinkeinoalat, esimerkiksi vakuutus- ja pankkitoiminta käyttävät poikkeustapauksia lukuun ottamatta vakioehtoja. Suurin osa nykypäivänä solmituista sopimuksista ovat vakiosopimuksia. Yksittäinen kuluttaja ei usein huomaakaan solmineensa useita (vakio)sopimuksia päivän aikana. Esimerkkeinä voidaan mainita linja-autolipun ostaminen ja uuden kännykkäliittymän avaaminen. Vakiosopimus on laadittu etukäteen ja sitä käytetään sellaisenaan tai ainakin joitakin sen standardiehtoja useissa oikeussuhteissa. Yleensä vakiosopimukset ovat toisen osapuolen yksin laatimia. Tämä saattaa johtaa siihen, ettei sopimuksessa ole otettu tarpeeksi huomioon toisen osapuolen etuja. Vakioehtojen voimaantulo vaatii että sopimuksen osapuolet tavalla tai toisella sisällyttävät vakioehdot heidän keskinäiseen sopimukseensa. Avtalslagenin 36 §:n säännökset antavat tapauskohtaisesti mahdollisuuden myös vakioehtoisen sopimuksen kohtuullistamiseen tai pätemättömäksi julistamiseen. Myös oikeustoimilain 36 §:n kohtuuttomuussäännösten perusteella tehtävän harkinnan avulla voidaan sopimuksen vakioehtoja sovitella tai jättää ne huomiotta. Vakioehdot voivat tulla eri tavoin sopimuksen osapuolia sitoviksi. Vakioehdot voidaan sisällyttää itse sopimukseen tai sopimuksessa voidaan viitata elinkeinonharjoittajan tai alan yleisiin sopimusehtoihin. Vakioehdot voivat tulla osapuolia sitoviksi myös asianosaisten edellisten sopimusten, kauppatavan tai ehtojen elinkeinoalalla saaman hallitsevan aseman perusteella. Heikoin sidonnaisuus yksilöllisellä sopimuksella ja vakioehdolla on silloin, kun toinen osapuoli väittää niiden soveltuvan esimerkiksi osapuolten aikaisemman sopimuskäytännön perusteella, mutta yleiset ehdot eivät kuitenkaan tulleet mitenkään esiin sopimuksen päättämisen yhteydessä. Yksittäisten ehtojen sitovuus voi estyä sen vuoksi, että yllättävästä ja ankarasta ehdosta ei ole asianmukaisesti huomautettu. Usein sillä osapuolella, joka ei ole ehtoja laatinut, on pitänyt olla mahdollisuus tutustua ehtoihin ennen sopimuksen lopullista solmimista. Vakiosopimukset on jaettu yksipuolisesti laadittuihin standardiehtoihin ja sellaisiin yleisiin sopimusehtoihin, jotka ovat osapuolten tai heitä edustavien tahoja yhdessä laatimat (agreed documents). Yksipuolisesti laadittujen standardiehtojen vaikutuksia osapuolten voimatasapainoon ja vaikutusmahdollisuuksiin on, niin Ruotsissa kuin Suomessakin, pyritty tasoittamaan esimerkiksi ankaria ja yllättäviä ehtoja, tulkintaa ja sovittelua koskevin normein. Agreed documents- ehtojen asema on usein toinen, eikä niihin ole aihetta suhtautua niin kriittisesti kuin vakioehtoihin muuten. Jos agreed documents- ehdot ovat aidosti perustuneet osapuolten tasapuoliseen, yhteiseen valmisteluun, joten niiden sopimuksen osaksi tulemiselle ei tarvitse asettaa kovin korkeita vaatimuksia. Battle of forms (ruots. kolliderande standardavtal; suom. vakiehtojen kollisio) on nimitys tilanteelle, jossa sopimuksen molemmat osapuolet viittaavat omiin, toisistaan poikkeaviin vakioehtoihinsa. Tällainen ehtoja koskeva epäselvyys voi syntyä helposti ja usealla tavalla, mutta kollisiotilanteet eivät kuitenkaan ole mitenkään yleisiä. Esimerkiksi irtaimen kaupassa tavaran tilaava ostaja voi sisällyttää tilaukseen vakioehtonsa ja myyjä puolestaan liittää hyväksyväksi nimettyyn vastaukseensa omat ehtonsa. 10. Sopimuksen tulkinta Sopimuksen tulkinnalla tarkoitetaan merkityssisällön antamista sopimuspuolten keskinäiselle tahdonilmaisulle. Sopimuksen tulkinta voi tulla kyseeseen tilanteessa, jossa sopimuksen katsotaan olevan epätäydellinen, ja jotta sopimus voitaisiin katsoa sitovaksi, joudutaan sen sisältöä tulkitsemaan. Niin Suomessa kuin Ruotsissakin tulkinnan kannalta lähtökohtana on sopimusosapuolten yhteinen tahto, mikä tulee ilmi muun muassa osapuolten välisestä kirjallisesta aineistosta ja oikeudellisesti relevantista käyttäytymisestä. Tämä osapuolisuuntautunut tulkinta tulee kyseeseen muun muassa tilanteissa, joissa osapuolet ovat toimineet eri tavoin kuin alkuperäisessä sitoumuksessa on sovittu, mutta kumpikaan osapuolista ei ole saattanut toimintaa kiistanalaiseksi. Ruotsin sopimusoikeudessa tämä tulkintamalli tulee esiin esimerkiksi tilanteessa, jossa toinen sopimuskumppaneista on ymmärtänyt jotain sopimuksesta väärin, ja toimii tällä väärin ymmärtämällään tavalla, eikä sopimuskumppani reklamoi tilanteesta. Tällöin sopimus tulkitaan sellaiseksi kuin käyttäytyminen osoittaa ja reklamoimatta jättänyt sopimuskumppani voi menettää oikeutensa vedota sopimusrikkomukseen. Molemmissa maissa sopimuksen tulkintaan pätee myös se, että myöhemmin lisätty teksti kumoaa aiemman, sekä se, että käsinkirjoitettu tekstiä noudatetaan ennen koneella kirjoitettua tekstiä. Myös erityisesti vakioehtojen tulkinnassa korostuva epäselvän ehdon tulkinta laatijansa vahingoksi tulee esiin niin Suomessa kuin Ruotsissakin. 11. Kohtuuton sopimussisältö Suomessa kohtuutonta sopimussisältöä ja sopimusehtoa säännellään oikeustoimilain 36 §:ssä. Ruotsissa sääntely on niin ikään avtalslagenin 36 §:ssä. Molempien pykälien sisältö on sama; sopimusehtoa voidaan sovitella tai jättää huomiotta, jos ehto on kohtuuton ottaen huomioon oikeustoimen koko sisältö, osapuolten asema, oikeustointa tehtäessä ja sen jälkeen vallinneet olosuhteet sekä muut mahdollisesti vaikuttavat seikat. Molemmat pykälät antavat myös mahdollisuuden sopimuksen sovitteluun muunkin sisällön osalta tai jättää sopimus kokonaisuudessa huomioon ottamatta, mikäli kohtuuttomuutta ei pysty muutoin korjaamaan. 12. Muuttuneet olosuhteet Ruotsin sopimusoikeudessa pääsääntö muuttuneiden olosuhteiden kannalta on se, että sopimusosapuolet kantavat itse riskin tulevaisuudessa tapahtuvasta olosuhteiden muuttumisesta epäedullisiksi. Jotta tästä pääsäännöstä voitaisiin poiketa, on olosuhdemuutosten oltava olennaisia ja ennakoimattomia sekä osapuolen kontrollin ulottumattomissa. Pitkäaikaisissa sopimuksissa osapuolten tulee myös ennakolta varautua olosuhteiden muutoksiin, esimerkiksi inflaation vaikutuksesta. Suomessa lähtökohta on myös sama. Suomen sopimusoikeudessa katsotaan lisäksi, että jos sopimusosapuolilla on tietty tarkoituksellinen riskinjako, sitä ei ole syytä modifioida sovittelulla tai muulla keinolla olosuhteiden muuttumisen vuoksi. Sopimuksiin voidaan ottaa erityinen Renegotiations –ehto, joka asettaa sopimuskumppaneille velvollisuuden neuvotella sopimuksen tarkistamisesta tiettyjen olosuhdemuutosten tapahtuessa. Myös niin sanottu hardship –ehto, eli jälkikäteisten olosuhdemuutosten vaikutuksia korjaava ehto, on mahdollista liittää sopimuksiin. Käytössä on myös indeksi –ehto, jolloin sopimuksessa on sovittu, että sisältö mukautuu muuttuviin olosuhteisiin. Tällöin sopimuksen sisältö ei kuitenkaan asiallisesti muutu, vaan kyseessä voi olla esimerkiksi jonkun yhden sopimusehdon sitominen tiettyyn indeksiin. Muuttuneiden olosuhteiden seurauksena sopimus voi molempien maiden sopimusoikeuden mukaisesti muuttua myös konkludenttisesti. Tämä liittyy osaltaan myös aiemmin käsiteltyyn sopimuksen tulkintaan. Kyseessä on siis tilanne, jolloin olosuhteiden muutoksesta johtuen sopimusosapuolet alkavat käyttäytyä eritavoin kuin aiemmin ilman konkreettista muutosta itse sopimukseen. 13. Sopimussisältö, jonka on ristiriidassa lain tai hyvän moraalin kanssa Suomessa sopimusehdon ristiriitaisuus lain kanssa aiheuttaa suoraan sopimusehdon pätemättömyyden. Myös hyvän tavan vastainen ehto on pätemätön. Eikä sopimuskumppani näin ollen voi vedota ehdon noudattamattomuuteen sopimusrikkomuksena. Ruotsissa lähtökohta on sama. Lain kanssa ristiriidassa oleva ehto on sitomaton. Ruotsin sopimusoikeudessa on käytössä pactum turpe –periaate. Periaatteessa on kyse sopimusehdon ristiriitaisuudesta hyvän moraalin kanssa. Pactum turpe tarkoittaa sitä, ettei hyvän moraalin vastaisen ehdon tulisi saada sopimusehtojen sitovuuden mukaista suojaa, mutta toisaalta myös sitä, ettei pelkkä ehdon ristiriitaisuus hyvän moraalin kanssa tee ehtoa ja koko sopimusta pätemättömäksi, vaan tilanteessa tulee ottaa huomioon myös muut vallitsevat olosuhteet. Ruotsin sopimusoikeus tuntee myös impossibilium nulla est obligatio –periaatteen. Periaate tulee kyseeseen mahdottomien sopimusehtojen tilanteessa. Esimerkkinä on mainittu muun muassa kentaurin tai kykloopin myyntisopimus. Koska kyseisiä eliöitä ei todellisuudessa esiinny, ei tällainen sopimus voi olla sitova. Jos sopimukseen otettu ehto kuitenkin koskee sellaista seikkaa, joka ei sopimuskumppanille ole mahdollinen (subjektiivinen mahdottomuus) mutta yleisellä tasolla se olisi mahdollista, ei impossibilium nulla est obligatio –periaate sovellu. Mahdottomuuden tulee siis olla objektiivista. 14. Sopimusrikkomuksen seuraamukset Sopimusrikkomuksessa on kyse suoritushäiriö tilanteesta, jossa ainakin toisen osapuolen velvoitteet ovat jääneet täyttämättä sopimuksen edellyttämällä tavalla. Arvioitaessa suoritushäiriön tapahtumista sopijapuolten velvoitteet on selvitettävä ja myös se, onko tapahtunut suoritus puutteellinen. Miten pieni poikkeama tahansa ei merkitse sopimusrikkomusta. Ruotsin avtalslagenissa ei ole sääntöjä tilanteisiin, joissa sopimuskumppani ei pidä sopimusta. Tilanteisiin joudutaan siis soveltamaan yleisiä sopimusoikeudellisia periaatteita. Ruotsin kauppalaissa on kuitenkin säännöksiä sopimusrikkomuksien varalle. Kuten Suomessakin, myös Ruotsissa sopimusrikkomuksen seurauksena ovat muun muassa suorituksen korjaaminen tai täydentäminen, hinnanalennus, oikeus pidättäytyä omasta suorituksesta, vahingonkorvaus, tai sopimusrikkomuksen ollessa olennainen, sopimuksen purkaminen. Ruotsissa sopimusrikkomuksen kohdannut saa lähtökohtaisesti valita mikä seuraamuksista on hänelle sopivin. Joskus kyseeseen voi myös tulla eri seuraamusten kombinaatio. Suomessa lähtökohta sen sijaan on, että virheen tehnyt saa aluksi, jos mahdollista, korjata virheen ja muut seuraukset ovat yleensä mahdollisia vain virheen ollessa korjaamattomissa. Molemmissa maissa sopimusrikkomuksen olennaisuutta arvioitaessa nykyään painoarvoa on myös UNIDROIT:n (International Institute For The Unification Of Private Law) Principles Of International Commercial Contracts –periaatteilla, joiden mukaan sopimusrikkomuksen olennaisuutta arvioitaessa otetaan huomioon muun muassa seuraavat seikat: johtaako sopimusrikkomus siihen, että velkojan oikeutetut odotukset jäävät toteutumatta ja oliko velallisella tieto näistä odotuksista, oliko rikotuksi tulleen velvoitteen täsmällinen noudattaminen sopimuksen olennainen osa, onko sopimusrikkomus tahallinen tai piittaamattomuutta ilmentävä, onko velkojalle syntynyt aihe olettaa, että myöhempiin suorituksiin ei voi luottaa ja kärsiikö velallinen kohtuuttomia menetyksiä suoritukseen valmistautumisen tai muun sellaisen syyn vuoksi, jos sopimus puretaan. 15. Oikeusvaikutukset muihin kuin sopimuskumppaneihin Sopimusoikeuden periaatteisiin kuuluu, että lähtökohtaisesti sopimusvaikutukset rajoittuvat sopijapuoliin. Sopimuksella voidaan siis perustaa oikeuksia ja velvollisuuksia vain osapuolille. Tästä seuraa myös se, ettei kolmaskaan pääsääntöisesti voi esittää vaatimuksia sopimukseen vedoten. Toki on paljon sopimussuhteita, joilla voidaan tietoisesti tai ainakin ilman toisen osapuolen tietämystä vaikuttaa myös kolmanteen, kuten irtaimen tavaran kauppa, jossa myyjä ei olekaan oikeutettu disponoida kaupan kohteesta, jolloin tavaran oikean omistajan ja uuden omistajan oikeuksien välille syntyy riita. Näihin tilanteisiin kyseinen teos ei kuitenkaan pureutunut, vaan tyytyi pääasiassa pohtimaan vain yleistä sopimusten rajoittumista sopijapuolten välille.