perusteos+-+ryhmä+1

Ryhmän tuottama teksti:
Hemmon koko teos on kirjoitettu kahden eri vahingonkorvausoikeudellisen vastuumuodon sopimusvastuun ja sopimuksenulkoisen vastuun (deliktivastuun) toisistaan erottamiseen pohjautuen. Hemmon tutkimus keskittyy tämän jaon tarkasteluun ja kritisoi jaottelun jäykkyyttä. Kyseinen vastuumuotojaottelu on juurtunut syvälle oikeusajatteluumme ja Hemmon teoksen päämäärä onkin tämän vastuunmuotoerottelun tarpeellisuuden ja jyrkkyyden riitauttaminen erityisesti kaksiasianosaissuhdetta painottavan näkemyksen osalta. Sopimus voi kuulua osana sellaiseen järjestelyyn, johon osallistuu useampi kuin sopimuksen tehneet kaksi osapuolta. Tällaisia ovat esimerkiksi tavaran jakeluketju jossa tavara kulkeutuu tavaran alkuperäiseltä myyjältä maahantuojan ja myyjien kautta lopulliselle ostajalle. Hemmo katsoo molemmilla vastuumuodoilla olevan oman ydinalueensa, jossa vastuumuotojen erot ilmenevät selkeinä. Tällöin on selvää, kummasta vastuumuodosta on kyse ja mitkä siihen liittyvät opit ja normit tulevat sovellettaviksi. Tällaisia tilanteita ovat henkilö- ja esinevahinkojen korvaaminen deliktivastuussa ja sopimuksella perustettujen suoritusvelvollisuuksien korostaminen sopimusvastuussa. Hemmo painottaa, ettei vastuumuotoajattelua tulisi nähdä jyrkän kaksijakoisena. Tällaisten ”selvien” vastuutapausten ohella voi tulla arvioitavaksi tilanteita, joissa vastuumuodoille tyypilliset elementit yhdistyvät epätavallisesti tai pääsäännöt eivät johda tyydyttäviin tuloksiin. Sopimustunnunmerkistö on yksi vastuumuotojen erottelua ylläpitävistä tekijöistä. Vastuumuotojen erottelulle on ominaista että sopimusvastuun katsotaan olevan kyseessä silloin kun osapuolten välillä on erityinen sopimuksentunnusmerkistön täyttävä oikeussuhde. Kun osapuolten välillä taas ei katsota olevan tällaista sopimussuhdetta, on kyseessä deliktivastuu. Sopimuskynnyksen täyttymisen vaatimus nostaa näin sopimusvastuuseen vetoamisen kriteerejä, mutta toisaalta se perustaa vahingonkärsijälle tehokkaamman suojan. Hemmon mielestä sopimusvastuun käyttöalaa on vaikea rajoittaa sopimuksen syntytavan tai luontoissuoritusvelvollisuuden perusteella. Vaikka tavanomaiset tahdonilmaisuelementit eivät ole selvät tai luontoissuoritusvelvollisuutta ei ole, on eräiden oikeussuhteiden arviointi sopimusoikeudellisten normien perusteella koettu tarpeelliseksi. Esimerkiksi sivullisintressiä on haluttu suojata myöntämällä tälle oikeus sopimusperusteisten vaatimusten esittämiseen. Tämä laajentaa tavanomaista kaksiasianosaissuhteisiin takertuvaa näkökulmaa. Vastuumuodot eroavat myös sääntelynsä puolesta toisistaan. Deliktivastuuta koskee yleislakina vahingonkorvauslaki. Sopimusvastuu taas on sopimusoikeudellisen lainsäädännön piirissä, ja osapuolten välisellä disponoinnilla on tärkeä merkitys normilähteenä. Tapauskohtaisesti sopimustyyppi osoittaa tapaukseen sovellettavan erityislain tai lainsäädännön puuttuessa sopimusoikeuden yleiset periaatteet. Ero sopimuksenulkoiseen vastuuseen on siinä, että sopimusvastuu edellyttää tietyn sopimuskynnyksen ylittävää tunnusmerkistöä, jotta oikeussuhdetta voitaisiin arvioida sopimusoikeudellisten normien avulla. Vahingonkorvauslain 1:1:n säännöksen mukaan: ” Tämä laki ei kuitenkaan koske, ellei tässä tai muussa laissa toisin säädetä, sopimukseen perustuvaa tai muussa laissa säädettyä korvausvastuuta.” Sopimusvastuuta koskeva rajaus antaa Hemmon mukaan mahdollisuuden liian jyrkkään päätelmään, jonka mukaan vahingonkorvauslain mukainen vastuu ei sopimustilanteissa tule laisinkaan kysymykseen. Näin vahingonkorvuslailla ei voisi olla sopimusvastuuta täydentävää vaikutusta. Tämä tulkinta estäisi myös vastuumuotokonkurrenssin eli tilanteen, jossa vahingonkärsijä voisi valita, perustaako hän vaatimuksensa sopimusvastuun vai deliktivastuun normeihin. Hemmo pohtii teoksessaan ilmaisua ”sopimukseen perustuvaa” ja hänen mielestään se jättää sijaa epäselvyydelle siitä, tarkoittaako säännös kaikkia tilanteita, joissa osapuolten välillä on sopimuskynnyksen ylittävä sopimussuhde vai ainoastaan tapauksia, joissa korvausvastuu seuraa sopimuksella perustetun velvoitteen laiminlyömistä. Vahinkohan voi aiheutua sopimuspuolten välillä myös sellaisen velvoitteen loukkaamisesta, joka olisi voimassa ulkopuoliseenkin nähden. Hemmon mukaan sopimusperusteisuus vahingonkorvauslain soveltamisalasäännöksessä on ymmärrettävä suppealla tavalla niin että lain ulkopuolelle jäävät vain sellaiset selvät tapaukset, joissa loukattu käyttäytymisnormi on nimenomaisesti perustettu osapuolten sopimuksella. Olennaista tässä on se olisiko korvausvastuun perustavaa käyttäytymisvelvollisuutta ilman sopimusta. ”Sopimukseen perustuva”-määre onkin siis Hemmon mukaan ymmärrettävä tarkoitetuksi tilanteisiin, joissa vastuu perustuu osapuolten välisen sopimuksen mukaisten nimenomaisten velvoitteiden rikkomiseen. Vastuumuodot eroavat toisistaan myös säännösten ja yleisten periaatteiden osalta. Lain soveltamisala on sidottu vastuumuotoon. Myös vastuumuotojen erottelulla voi olla merkitystä analogisten soveltamismahdollisuuksien kannalta. Vaikka normeille voitaisiinkin antaa laajahko merkitys saman vastuumuodon sisällä, deliktisuhteisiin ja sopimussuhteisiin liittyvät reaaliset eroavuudet voivat estää toisessa vastuumuodossa omaksuttujen sääntelyratkaisujen hyödyntämisen toisella alueella. Lisäksi lailla sääntelemättömissä tilanteissa tulevat esiin oikeudenalojen yleisiin oppeihin ja oikeusperiaatteisiin liittyvät erot. Esimerkiksi tuottamusta koskeva todistustaakan jako eroaa eri vastuumuodoissa. Vahingonkorvauslain 2:1.1 ilmaisee deliktivastuun tuottamussäännön, eikä siinä (tai lain esitöissäkään) oteta kantaa tuottamusta koskevan todistustaakan jakautumiseen. Oikeuskäytännössä vallitseva kanta on, että vahingonkärsijällä on todistustaakka korvausvastuun edellytyksistä (tuottamuksesta, vahingosta ja syy-yhteydestä). KKO:n tapaus 1993:80 käsittelee rakennukselle routimisesta aiheutuneen vahingon korvaamista, kun vahingonkärsijä oli näyttänyt syy-yhteyden todennäköiseksi. Kyseessä oli rakennuksen lähellä tapahtunut kunnan vesilaitoksen vedenjuoksutus avo-ojaan. KKO toteaa ratkaisun perusteluissa rakennuksen vaurioiden aiheutuneen routimisesta ja kysymyksen olevan siitä, onko vedenjuoksutuksella ollut vaikutusta routimiseen. Vahingonkärsijä on KKO:n kannan mukaan saattanut tapauksessa vedenjuoksutuksen ja rakennusvaurioiden syy-yhteyden niin todennäköiseksi, että torjuakseen korvausvelvollisuuden, kunnan olisi pitänyt näyttää, ettei juoksutus ole voinut olla syynä tai ainakaan ainoana syynä vaurioille. Sopimusvastuu taas pääsääntöisesti rakentuu ekskulpaatiovastuun ja käännetyn todistustaakan varaan. Ellei sopimusvelallinen osoita menetelleensä huolellisesti, pelkkä sopimuksen perustaman velvoitteen täyttämättä jäämisen toteen näyttäminen riittää korvausvastuun syntymiseen. Eli pelkän suoritushäiriön osoittaminen riittää korvausvastuun tuottamusedellytystä koskevaksi näytöksi, ellei sopimusvelallinen esitä vastanäyttöä. Ekskulpaatiovastuuta on perusteltu muun muassa osapuolten näyttömahdollisuuksilla. Myös vahingonkärsijän korvaussuojan tehokkuus puoltaa ekskulpaatiovastuuta ja siihen liittyvää käännettyä todistustaakkaa. KKO:n tapaus 1998:80 käsittelee muun ohella sopimusrikkomuksen aiheuttaman vahingon korvausvelvollisuutta. Tapauksessa suullisessa neuvottelussa annetun tiedon katsottiin tulleen sopimuksen oleelliseksi ehdoksi, jolloin ehdon rikkomisesta aiheutunut vahinko oli korvattava. Kyseessä oli A:n ja B:n tekemä sopimus Suomen Sydäntautiliitto ry:n perustaman yksityisiä terveydenhoitopalveluja tarjoavan Leikkauspalvelun kanssa ohitusleikkauksen järjestämisestä Virossa sijaitsevassa sairaalassa. Neuvottelussa oli A:lle ja B:lle kerrottu, että leikkauksen yhteydessä tultaisiin käyttämään vain suomalaisia verivalmisteita. Yhdistyksen katsottiin rikkoneen tätä oleellisesti A:n ja B:n päätökseen vaikuttanutta sopimusehtoa, kun tehdyissä leikkauksissa oli molemmille annettu paikallista veriplasmaa. Näin ollen yhdistys oli vastuussa vahingosta, joka A:lle ja B:lle aiheutui sopimuksen vastaisesta menettelystä. Deliktivastuussakin on erityistilanteita, joissa vahingonaiheuttaja joutuu korvausvastuun välttääkseen osoittamaan menetelleensä huolellisesti. Esimerkiksi KKO on ratkaisussaan 1989:7 todennut, että koska tapauksessa kyseessä olleen yhtiön ei voitu katsoa näyttäneen, etteivät käyttöhäiriöt johtuneet yhtiön laiminlyönneistä lämpölaitoksen asianmukaisessa hoidossa, oli yhtiö vastuussa aiheuttamistaan vahingoista. Todistustaakan kääntäminen on yksi keino ankaroittaa korvausvastuuta sen normaalimuodosta. Tämä voi tulla kysymykseen tilanteissa jolloin ei haluta omaksua täysin objektiivista vastuuta, mutta vastuun ankaroittaminen on kuitenkin perusteltua. Esimerkiksi oikeussuhteen sopimuksenkaltaiset piirteet voivat puoltaa todistustaakan kääntämistä. Todistustaakan jakoon liittyvät todelliset vaikutukset riippuvat siitä, miten näyttövaatimus on mitoitettu ja millaista todistusharkintaa sovelletaan. Myös varallisuusvahinkojen korvaamissäännöt eroavat toisistaan deliktivastuussa ja sopimusperusteisessa vastuussa Sopimusperusteinen vastuu käsittää lähtökohtaisesti kaikki aineelliset vahinkolajit. Kun taas deliktivastuuseen liittyy varallisuusvahinkojen (vahinkojen, jotka eivät ole yhteydessä henkilö- ja esinevahinkoihin) rajoitettu korvaaminen. Deliktisuhteessa puhtaat varallisuusvahingot voivat tulla korvattaviksi ainoastaan vahingonkorvauslain 5:1ssä säänneltyjen edellytysten tai erityislain perusteella. Tällaisesta tilanteesta toimii esimerkkinä KKO:n ratkaisu 2005:66. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">KKO:n tapauksessa 2005:66 kyse on valtion velvoittamisesta korvaamaan A:lle ajo-oikeuden menetyksestä aiheutunut taloudelliseksi vahingoksi katsottu haitta. Asiassa on katsottu riidattomaksi poliisimiehen A:lle väliaikaiseksi määrätyn ajokiellon jatkuminen kohtuuttoman kauan, lähes neljä vuotta, koska asian esitutkintaa ei oltu suoritettu kohtuullisessa ajassa. Riidattomaksi on myös katsottu, että poliisin toiminnassa ei ole julkista valtaa käytettäessä noudatettu kohtuudella asetettavia vaatimuksia. Tästä johtuen tapauksessa täyttyvät A:ta kohtaan vahingonkorvauslain 3 luvun 2 §:ssä säädetyt julkisyhteisön korvausvastuun edellytykset. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Vahingonkorvauslain 5 luvun 1 §:ssä säädetään, että milloin vahinko on aiheutettu julkista valtaa käytettäessä, käsittää vahingonkorvaus hyvityksen myös sellaisesta taloudellisesta vahingosta, joka ei ole yhteydessä henkilö- tai esinevahinkoon, eli niin sanotusta puhtaasta varallisuusvahingosta. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">KKO toteaa tapauksen ratkaisussa, että omaisuuden käyttöhyödyn menetyksen korvaaminen taloudellisena vahinkona perustuu siihen, että omaisuuden hankkimiseksi tehty taloudellinen sijoitus käy hyödyttömäksi, kun esinettä ei voida käyttää tavalla, jota varten sijoitus on tehty. KKO katsookin kyseessä olevan ajo-oikeuden menetyksestä aiheutuneen vahingon rinnastuvan omaisuuden käyttöhyödyn menetykseen, sillä ajo-oikeuden saaminen on edellyttänyt taloudellista panostusta ja siten se voidaan katsoa varallisuusarvoiseksi etuudeksi. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Aikaisemman käytäntönsä ja sopimusoikeudellisiin säännöksiin nojautuen KKO:n kanta ratkaisussa on, että koska sopimusrikkomuksen perusteella saamatta jäävä käyttöhyöty voi olla korvattavaa vahinkoa, mitään asiallista perustetta ei ole arvioida korvattavaa vahinkoa toisin silloin, kun kysymys on muun kuin sopimussuhteen perusteella korvattavasta vahingosta. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Näillä perusteilla Korkein oikeus katsoi, että A:lle on aiheutunut vahingonkorvauslain 5 luvun 1 §: nojalla korvattavaa taloudellista vahinkoa, jonka valtio on vahingonkorvauslain 3 luvun 2 §: nojalla velvollinen korvaamaan. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Varallisuusvahinkojen erityisasemaa perustellaan esimerkiksi sillä, että vahingonkorvauslaissa henkilö- ja esinevahingot on nähty tärkeämmäksi oikeussuojan kohteeksi kuin varallisuusvahingot. Erottelun taustalla löytyy Hemmon mukaan myös piirteitä esineellistävästä ajattelusta ja omistusoikeuden suojan korostamisesta. Yleisen toimivapauden suojaamista ja liiallisten korvausrasitusten välttämistä käytetään myös argumentteina varallisuusvahinkojen rajoitetun korvaamisen puoltamiseksi. Myös mahdollisten vahingonkärsijöiden lukumäärä voi varallisuusvahinkojen yhteydessä olla vaikeasti ennustettavissa. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Hemmon mielestä tarve varallisuusvahinkojen korvaamiseen on lisääntynyt sopimuksenulkoisissakin suhteissa. Hänen mielestään sellaiset oikeussuhteet, joissa riskit kohdistuvat esineistä irrallisiin varallisuusarvoihin, eivät tule tyydyttävästi hallituiksi vahingonkorvauslain perusteella. Hemmon mielestä vastuumuotojen jaotteluongelmaa voitaisiin lieventää omaksumalla vahingonkorvauslain 5:1:n tulkinnassa kanta, jonka mukaan tietyt sopimuksenkaltaiset piirteet ovat varallisuusvahinkojen korvaamista puoltavia erittäin painavia syitä. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Useiden maiden oikeuskäytännöissä voidaan havaita kehittymistä kohti varallisuusvahinkojen laajempaa korvaamista. Tästä huolimatta varallisuusvahinkojen korvausrajoituksilla on vielä keskeinen merkitys, ja se yhtenä tekijänä ylläpitää vastuumuotojen erottelua. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Myös esimerkiksi isännänvastuulla ja aineettomien vahinkojen korvaamisella on eroja deliktivastuussa ja sopimusperusteisessa vastuussa. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Hemmon mielestä jako sopimusvastuuseen ja deliktivastuuseen voi hallita ajattelua liikaa ja tällöin ongelmien reaaliluonne voi jäädä pimentoon. Liikuttaessa niin sanotulla harmaalla alueella, korvaustilanne voi poiketa edellä mainituista vastuumuotojen päälinjoista. Tällöin kohdataan usein vastuumuotojen yleisillä opeilla vaikeasti hallittavia ongelmia. Tällaisia tilanteita ovat esimerkiksi sopimuksen valmisteluun liittyvä vastuu, asiakastilojen turvallisuutta koskeva vastuu ja vajaavaltaisen vastuu. Myös kysymys kaksiasianosaisuhteen ylittävästä vastuusta aiheuttaa vaikeuksia. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Deliktivastuun ja sopimusvastuun erottamiseen liittyy keskeisesti kaksiasianosaisuhteen käsite. Näkemys sopimuksen kaksioasianosaisuhteena tarkoittaa kantaa, jonka mukaan sopimusvelkojalla on oikeus sopimusperusteisten vaatimusten esittämiseen vain omaa sopimuskumppaniaan kohtaan. Kaksiasianosaissuhteen ylittävät vaatimukset ovat mahdollisia tämän ajattelutavan mukaan ainoastaan deliktiperusteella. Hemmon teoksen yksi päämäärä onkin tämän kaksiasianosaissuhdetta painottavan näkemyksen riitauttaminen. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Kaksiasianosaissuhdetta painottavan näkemyksen mukaan sivullinen ei voi esittää sopimusperusteisia vaatimuksia toisten henkilöiden väliseen sopimukseen perustuen, eikä häntä toisaalta voida sopimuksen perusteella mihinkään velvoittaa. Modernista vaihdannan tosiasiallisista rakenteista seuraa Hemmon mielestä monesti tarve poiketa kolmannen huomiotta jättävästä ajattelusta. Monissa tapauksissa sopimuksen ulkopuoliselle taholle voi olla etua sopimuksen täyttämisestä. Hemmo pohtii, missä määrin sopimuksen oikeusvaikutukset rajoittuvat sopimuksen alun perin tehneiden osapuolten suhteeseen, ja milloin henkilöllisen ulottuvuutensa puolesta tätä laajempi sopimusperusteinen vastuu tulee kysymykseen. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Nykyaikana esiintyy entistä enemmän tilanteita, jolloin sopimussuhteen kaksiasianosaissuhteen tiukasta noudattamisesta joustetaan henkilöllisen ulottuvuuden osalta. Joustaminen voi tulla ajankohtaiseksi ainakin kahdessa tilanteessa. Ensinnäkin osapuolten sopimus voi nimenomaisesti perustaa kolmannelle oikeuden. Tällainen oikeus voi esimerkiksi olla nautintaoikeus tai jos kolmas merkitään vakuutuksen edunsaajaksi. Tällöin kolmannella on oikeus vedota oikeuteensa, kun osapuolet ovat antaneet siitä hänelle tiedon. Tällainenkaan sopimus ei voi velvoittaa kolmatta mihinkään. Tilanne on hankalampi, jos osapuolet eivät sopimuksessaan ole nimenomaisesti ja selkeästi perustaneet kolmannelle oikeutta. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Toinen kaksiasianosaissuhteen ylittävä tilanne voi olla sopimusketjua koskeva poikkeus. Tällöin esimerkiksi tuotteen lopullinen ostaja voisi kohdistaa vahingonkorvauskanteensa suoraan virheen aiheuttajaan (valmistajaan), eikä omaan sopimuskumppaniinsa (myyjään). Näin Hemmon mielestä säästettäisiin sekä aikaa että kustannuksia. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Hemmo spekuloi myös kysymystä siitä, voisiko kolmas perustaa korvausvaatimuksen valintansa mukaan joko sopimus- tai deliktivastuuseen. Tällaista tilannetta hän nimittää vastuumuotojen konkurrenssiksi. Kysymys aktualisoituu ainoastaan, kun sopimuksen täyttymiskynnys on ylittynyt ja tapaukseen voidaan soveltaa sopimusvastuuta. Jos tapauksessa ei ole sopimussuhdetta tai sitä vastaavaa erityissuhdetta (esimerkiksi culpa in contrahendo), vahingonkärsijä voi vedota ainoastaan deliktivastuuseen. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Sopimusvastuun piirissä olevien välillä voi siis tulla pohdittavaksi kysymys siitä, voiko vahingonkärsijä luopua vetoamasta sopimusvastuuseen ja perustaa sen sijasta vaatimuksensa kaikkien välillä vaikuttaviin yleisiin normeihin. Tilanne on epätavallinen, koska yleensä sopimusvastuuseen vetoaminen on vahingonkärsijän kannalta edullisempaa esimerkiksi varallisuusvahinkojen korvaamisen ja käännetyn todistustaakan kannalta. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Hemmon mukaan voidaan ajatella, että deliktivastuu on minimivastuumuoto, jonka oikeusvaikutukset koskevat kaikkia. Sopimustilanteen ollessa kyseessä sopimusvastuu ainoastaan tarkentaa vastuumuotoa, muttei kuitenkaan poista sen minimisuojaa. Näin ollen vahingonkärsijällä voisi Hemmon mielestä olla mahdollisuus vedota sopimusvastuun sijasta deliktivastuuseen. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tähän on kuitenkin suhtauduttava pidättyväisesti ainakin, kun sopimuksessa on erikseen sovittu esimerkiksi vastuunrajoituksista tai kanneajoista. Lisäksi varallisuusvahinkojen korvaaminen deliktiperusteella vaatii VahL 5:1n erityisehtojen täyttymistä. Olisi vahingonkärsijän kannalta liian edullista jos hänelle korvattaisiin varallisuusvahingot sopimukseen nojautuen mutta osa osapuolten disponointiaineistosta ohitettaisiin deliktivastuun perusteella. Hemmo katsoo olevan mahdollista tukeutua deliktivastuuseen sopimusvastuun sijasta tilanteessa, jolloin rikottu velvoite ei ole sopimusperusteinen eli, kun velvoite olisi olemassa sellaisenaan myös puhtaassa deliktisuhteessa. Lisävaatimuksena on, etteivät sopimuksen osapuolet ole sopimuksessa disponoineet rikotusta velvoitteesta esimerkiksi vastuunrajoitussäännöin. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Hemmon mielestä jaottelua sopimus- ja deliktivastuuseen ei välttämättä enää tarvita. Tai ainakin vastuumuotojen jaottelu on osoittautunut liian karkeaksi erityisesti harmaalla alueella olevien oikeusongelmien hallintaan. Hemmon mielestä vahingonkorvausvastuun kannalta olennaista oikeussuhdetta voitaisiin arvioida kysymällä, millaisia ja kuinka paljon vaihdannallisia piirteitä on osapuolten suhteessa ollut. Merkitystä on annettava suunnitelmallisuudelle; sen lisääntyminen vie arviointia sopimusoikeudellisten vastuunormien suuntaan. Oikeussuhteen asiallinen sisältö on selvitettävä ja pohdittava, onko osapuolten välillä sopimussuhteettomuudesta huolimatta jokin oikeudellisesti relevantti erityissuhde, ja millaisia oikeussuojaodotuksia osapuolten välinen suhde perustaa. Tällainen reaalitilannesuuntautuneisuus merkitsee sitä, että lainkäytössä otetaan huomioon yksityisesti luodut järjestelyt ja lainsäädännön ulkopuolella muodostuneet käytännöt. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Lopuksi käsittelemme tarkemmin erästä korkeimman oikeuden ratkaisua (KKO:2008:31), joka tuo esiin edellä kuvatussa teoksessa käsiteltyä jakoa sopimusvastuuseen ja sopimuksenulkoiseen vastuuseen. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tapaus: KKO:2008:31 <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Korkeimman oikeuden ratkaisussa otetaan kantaa siihen, voiko urakoitsija olla vastuussa asunto-osakkeen ostajaa kohtaan rakennusvirheestä aiheutuneesta esinevahingosta vahingonkorvauslain nojalla tai sopimussuhteissa noudatettavien periaatteiden mukaan. (Ratkaisussa myös pohditaan korvausvelan vanhentumiseen, mitä ei kuitenkaan tässä yhteydessä käsitellä.) <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tapauksessa rakennusliike (urakoitsija) ja rakennuttaja olivat tehneet laskutyösopimuksen omakotitalonrakentamisesta. Rakennuksen valmistuttua se on luovutettu asunto-osakeyhtiölle, jonka perustajaosakas on Markku T. Markku T on myynyt huoneiston hallintaan oikeuttavat osakkeet A:lle, joka on myöhemmin myynyt osakkeet B:lle. Huoneistossa on tämän jälkeen havaittu vesivuoto ja siitä aiheutuneita homevaurioita, joiden seurauksena huoneisto on määrätty asumiskieltoon. Käräjäoikeus on tuomiollaan purkanut A:n ja B:n välisen osakkeiden kaupan ja velvoittanut A:ta palauttamaan B:lle kauppahinnan korkoineen. Hovioikeus on tuomiollaan pysyttänyt käräjäoikeuden tuomion voimassa. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Kantaja A on vaatinut rakennusliikkeen velvoittamista suorittamaan hänelle vahingonkorvauslain nojalla korvausta kaupan purkamisesta aiheutuneesta vahingosta. Korvausvaatimus perustuu siihen, että rakennusliike on rakentaessaan talon tuottamuksellaan aiheuttanut rakennus virheen, minkä seurauksena taloon oli tullut homevaurioita. Näiden rakennusvirheiden vuoksi A:n ja B:n välinen osakekauppa oli purettu ja A oli velvoitettu palauttamaan kauppahinta korkoineen B:lle. Toissijaisesti kantaja A vaatii vahingonkorvausta sopimusperusteella rakennusliikkeen sopimusrikkomuksen vuoksi. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Rakennusliikkeen mukaan vastuu voi olla vain sopimusperusteista vastuuta, koska yhtiö oli sopimuksen perusteella vastuussa urakasta, ja koska A:n vaatimus perustui yhtiölle sopimuksessa asetetun velvoitteen rikkomiseen. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Alemmat oikeusasteet olivat katsoneet, että A:lla on vahingonkorvauslain nojalla oikeus vaatia rakennusliikkeeltä vahingonkorvausta rakennusliikkeen rakennusvirheestä aiheutuneesta vahingosta. Rakennusliike on tuottamuksellaan aiheuttanut rakennusvirheet, ja A:lle aiheutunut vahinko on syy-yhteydessä rakennusliikkeen menettelyyn. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">KKO:n kannanotto korvausvastuuseen <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Vahingonkorvauslain (412/1974) 1 luvun 1 §:stä ilmenee, ettei sanottu laki pääsääntöisesti koske sopimukseen perustuvaa korvausvastuuta. A:n vahingonkorvausvaatimus on perustunut siihen, että rakennusliike oli sen ja asunto-osakeyhtiön välillä solmitussa laskutyösopimuksessa tarkoitettuna urakoitsijana täyttänyt sopimuksenmukaisen rakentamisvelvoitteensa virheellisesti. Näin ollen rakennusliikkeen mahdollista korvausvastuuta A:ta kohtaan ei voida asiassa perustaa vahingonkorvauslakiin. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Pääsääntö: <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Sopimusoikeudellisen korvausvastuun lähtökohtana ovat sopimuksen osapuolten väliset sopimusvelvoitteet, joiden rikkomiseen korvausvastuu voidaan perustaa. Sopimus antaa oikeuksia vain sen osapuolille ja velvoittaa vain sen osapuolia. Sopimuksen ulkopuolisella, kolmannella henkilöllä, ei yleensä ole oikeutta vedota edukseen sellaiseen sopimukseen, jonka osapuoli hän itse ei ole. Kyseessä on sopimusoikeudellinen pääperiaate, josta tehtävät poikkeukset perustuvat yleensä nimenomaiseen erillissääntelyyn. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">A ei ole osapuolena siinä asunto-osakeyhtiön ja rakennusliikkeen välisessä laskutyösopimuksessa, jonka rikkomisesta rakennusvirheiden ja A:n kärsimän vahingon väitetään johtuneen. Rakennusliike ei puolestaan ole osapuolena siinä kauppasopimuksessa, jolla A on ostanut kyseisen asunto-osakeyhtiön osakkeet. An ja rakennusliikkeen välillä ei näin ollen ole sellaista sopimusta, joka antaisi mahdollisuuden perustaa rakennusyhtiön korvausvastuun sopimusoikeudellisiin periaatteisiin. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Poikkeus: <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Poikkeuksena edellä todetusta pääperiaatteesta on esimerkiksi asuntokauppalain (843/1994) 7 luvun 2 §:ssä säännös, joka oikeuttaa asunnon myyjän saamaan vahingostaan korvauksen urakoitsijalta silloin, kun myyjä on joutunut vastuuseen sellaisesta asunnon virheestä, joka johtuu asunnon rakentaneen urakoitsijan suorituksesta. Myyjällä on säännöksen mukaan oikeus korvaukseen urakoitsijalta riippumatta siitä, onko myyjä sopimussuhteessa urakoitsijaan. Asuntokauppalain säännös ei kuitenkaan tapauksessa voinut tulla sovelletuksi, koska sitä ei sovelleta vaatimukseen, jonka peruste on syntynyt ennen lain voimaantuloa. Tapauksessa peruste oli syntynyt ennen lain voimaantuloa. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">KKO katsoi, ettei A:n esittämälle korvausvaatimukselle ole lain mukaista perustetta ja näin ollen hovioikeuden tuomio sekä käräjäoikeuden välituomio ja tuomio kumotaan ja kanne hylätään. Rakennusliike vapautetaan kaikesta korvausvelvollisuudesta. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tapauksen analysointi: <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tapaukseen ei voitu soveltaa asuntokauppalain 7:2:sta ja näin ollen tuli rakennusliikkeen (urakoitsijan) vastuu arvioitavaksi yleisten sopimusoikeudellisten ja sopimuksenulkoisten vahingonkorvaussääntöjen nojalla. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Deliktivastuun poissulkeminen <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tapauksessa KKO on yksiselitteisesti todennut, ettei vahingonkorvauslakiin perustuva korvausvastuu voi tulla sovellettavaksi, koska A:n vahingonkorvausvaatimus on perustunut siihen, että rakennusliike oli sen ja asunto-osakeyhtiön välillä solmitussa laskutyösopimuksessa täyttänyt sopimuksenmukaisen rakentamisvelvoitteensa virheellisesti. Näin ollen korvausvastuuta tuli arvioida sopimukseen perustuvana vastuuna. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tapauksessa A:n ja rakennusliikkeen välillä ei vallitse välitöntä sopimussuhdetta. Kun vahingonkärsijän ja -aiheuttajan välillä ei ole sopimusta, heidän oikeussuhteensa on käsitteellisesti sopimuksenulkoinen, mikä viittaisi VahL:n soveltuvuuteen. Norroksen mukaan ongelmana on kuitenkin se, että ilman sopimusketjun olemassaoloa vahingonaiheuttajalla ei ylipäänsä olisi mitään suoritusvelvollisuutta eikä vahingonkärsijällä oikeutta vaatia suoritusta keneltäkään. Tässä mielessä mahdollinen vahingonkorvausvastuu olisi sopimusketjussa sopimusperusteista siitä huolimatta, ettei vahingonaiheuttajan ja -kärsijän välillä ole muodollisesti sopimussuhdetta. Niissä oikeutemme tuntemissa tilanteissa, joissa välittömän sopimussuhteen ylittäviä vastuuvaikutuksia voi syntyä, tällainen vastuu hahmotetaan tavallisesti nimenomaan sopimusvastuun henkilöllisen alan laajentumana. Esimerkiksi KSL:n mukainen aiemman suoritusportaan virhevastuu. (Norros 2008, 648–649) <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Sopimuksenulkoisen korvausnormiston tarkoituksena on suojata vahingonkärsijän olemassa olevaa varallisuutta tai vahingonaiheuttajan toimista riippumattomia odotuksia, mutta ei sopimusperusteista suoritusodotusta. Koska tapauksessa vahinko johtui suorituksen virheestä, esti tämä rakennusliikkeen vastuun arvioinnin VahL:n mukaan. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Sopimusvastuun poissulkeminen <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Sopimusoikeudellisen pääsäännön mukaan sopimus antaa oikeuksia vain sen osapuolille ja velvoittaa vain sen osapuolia eli puhutaan niin sanotusta kaksiasianosaissuhteesta. Sopimuksen ulkopuolisella ei ole pääsäännön mukaan oikeutta esittää vaatimuksia sellaiseen sopimukseen vedoten, jonka osapuoli hän ei itse ole. Sen sijaan uudemman oikeuskirjallisuuden mukaan kaksiasianosaissuhteen rajoitusta ei ole enää pidetty kategorisena sääntönä vaan lähtökohtana, josta voidaan poiketa, jos poikkeamista voidaan puoltaa painavilla reaalisilla syillä. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Poikkeaminen kaksiasianosaissuhteesta <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tapauksessa oli kyse sopimusketjua muistuttavasta tilanteesta, jossa asunnon hallintaan oikeuttavat osakkeet siirtyvät osapuolelta toiselle sopimuksen välityksellä. Tapauksessa rakennusliikkeen ja asunto-osakeyhtiön välillä oli sopimus, ja edelleen Markku T:n ja A:n välillä oli sopimus. Sen sijaan Markku T:n oikeus asunto-osakkeisiin ei perustunut mihinkään sopimukseen, vaan hänen asemaansa asunto-osakeyhtiön perustajaosakkaana. Näin ollen sopimusketju ei ollut puhdas. Norroksen mukaan olennaista kuitenkin on, että urakoitsija oli tehnyt oman suorituksensa sopimuksen velvoittamana ja toisaalta A:n oikeus asunto-osakkeisiin perustui kauppasopimukseen. Toisin sanoen A:lle aiheutunut vahinko johtui sopimussuorituksen virheestä sekä vahingon kärsijän että sen aiheuttajan näkökulmasta, ja sen takia tapauksen asetelma rinnastuu vahingonkorvausoikeuden näkökulmasta sopimusketjuun. (Norros 2008, 644–645.) <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tapauksessa KKO ei tarkastele sitä mahdollisuutta, että sopimusvastuu voisi tulla sovellettavaksi ei-sopijapuolten välillä reaalisten argumenttien tuella. Oikeuskirjallisuuden mukaan reaalisten argumenttien huomioimiseen olisi kuitenkin syytä. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Hemmon mukaan korvausvastuuta pohdittaessa tulisi huomioida korvausvastuuta puoltavat reaaliset näkökohdat sen sijaan, että pohditaan erottelua sopimus- ja deliktivastuun soveltuvuudesta tapaukseen. Näin merkittäväksi nousee sopimusketjun rakenteen ohella myös sopimusketjun reaaliseen luonteeseen liittyvät seikat, kuten vahingon ennakoitavuus, kun huomioidaan osapuolten suhde ja suoritusvelvollisuus. (Hemmo 1998, 264.) <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Rakennusliikkeen vastuuta puoltavina reaalisina argumentteina voisi olla, että A:lle aiheutunut vahinko oli ainakin aiheutumistavaltaan täysin rakennusliikkeen ennakoitavissa. Rakennusliikkeelle täytyi olla selvää, että tavanomaisten rakennustyön laatuvaatimusten laiminlyönti aiheuttaa riskin kosteus- ja homevaurioista, joiden korjaaminen voi muodostua kalliiksi. Edelleen on ennakoitavaa, että rakennusvirheet voivat aiheuttaa suoritushäiriön ja vastuuselvittelyjä asunto-osakkeiden myöhemmässä luovutusketjussa. Näin ollen rakennusliikkeen vastuun kannalta ei pitäisi olla ratkaisevaa merkitystä sillä, kenen hallussa asunto-osakkeet rakennusvirheiden paljastuessa ovat. (Norros 2008, 652) <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Riskinjaon näkökulmasta voidaan kiinnittää huomiota siihen, että rakennusvirheistä aiheutunut mittava vahinko jäi nyt osapuolista sen kannettavaksi, jonka vaikutusmahdollisuus vahinkoon oli todennäköisesti kaikista vähäisin. Suurin syyllinen vahinkoon on todennäköisesti ollut rakennusliike itse. Toisaalta asunto-osakeyhtiön perustaneella Markku T:llä on ollut mahdollisuus valita rakennusliike ja valvoa sen toimintaa urakan aikana. Voidaankin perusteellisesti esittää kysymys, minkä takia A ei alun perin ole nostanut vahingonkorvauskannetta Markku T:tä kohtaan, kun heidän välillään vallitsee välitön sopimussuhde. Tämä ei selviä korkeimman oikeuden julkaisemasta tapauksesta. (Norros 2008, 653.) <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Hemmon mukaan kaksiasianosaissuhteen ylittävän vastuun sallimista voidaan arvioida muun muassa Beyleveldin ja Brownswordin esittämän läpimurtoargumentin kautta. Läpimurtoargumentissa kiinnitetään huomio niihin syihin, minkä vuoksi vahingonkärsijä haluaa kohdistaa korvausvaatimuksen muuhun kuin välittömään sopimuskumppaniinsa. Välittömän sopimussuhteen ylittävän korvausvaatimuksen salliminen edellyttää aina erityisiä syitä, joita voivat olla sopimusvelallisen maksukyvyttömyys, toiminnan lopettaminen tai hänen vastuunsa rajaaminen sopimuksella. Läpimurtoargumentin perusteena on, että ratkaisu toteuttaa vahingon tosiasiallisesti aiheuttaneen kolmannen tahon sopimusperusteisen vastuun, jolloin hän joutuu vastaamaan sitoumuksestaan samalla tavalla kuin, jos hänen oma sopimuskumppaninsa esittäisi vaatimuksen. (Hemmo 1998, 271–272.) <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Tapauksessa ei ilmene, onko A:lla tällainen erityinen syy vaatia korvausta välittömän sopimussuhteen (A:n ja Markku T:n välinen kauppasopimus) perusteella. A:lla voi kuitenkin olla peruste vaatia korvausta suoraan rakennusliikkeeltä, koska rakennusliike on tosiasiallisesti aiheuttanut vahingon, ja on siitä sopimusperusteisesti vastuussa asunto-osakeyhtiölle. Näin voitaisiin ikään kuin hypätä yhden korvausportaan yli ja välttää kaksinkertainen prosessaaminen, sillä A voisi vaatia korvausta omalta välittömältä sopimuskumppaniltaan Markku T:ltä, ja asunto-osakeyhtiö voisi vaatia korvausta edelleen rakennusliikkeeltä.

<span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Lähteet: <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Hemmo, Mika. Sopimus ja Delikti. Lakimiesliiton Kustannus. Helsinki: 1998. <span style="font-family: 'Calibri','sans-serif';">Norros, Olli: KKO 2008:31 – Voiko urakoitsija joutua vastuuseen yli välittömän sopimussuhteen? Lakimies 2008/4.