perusteos+-+ryhmä+2

Ryhmän tuottama teksti:
**Projektiopetus – Vastuu** 1 tehtävä: Kotimainen perusteos Ryhmä 2 Valittu teos: Hemmo, Mika: Sopimus ja delikti, Kauppakaari Oy, Helsinki 1998 Sisällysluettelo **1. Johdanto** Sopimus- ja deliktiperusteinen vastuu hallitsee vahingonkorvausoikeudellisia järjestelmiä. Tutkimuksessaan Hemmo perehtyy kysymykseen, miten vastuumuotojen ero ilmenee normitasolla, miten on suhtauduttava tilanteisiin jotka eivät suoranaisesti sijoitu kumpaankaan vastuumuotoon ja milloin sopimusvastuu voi ulottua yli sopimuksen välittömien osapuolten. Mitä sopimuksen kaksiasianosaisuutta korostavalle ajattelutavalle on tapahtumassa ja voiko vahinkoa kärsinyt perustaa vaatimuksensa haluamaansa vastuumuotoon. Lisäksi tutkimuksessa analysoidaan vastuumuotojen funktiota ja pyritään vastaamaan siihen, miten vastuumuotoerottelu voidaan sopeuttaa monimutkaistuvaan vaihdantaympäristöön. Kyseessä on oikeusteoreettinen tutkimus ja kirjan teksti oli jokseenkin hidasta luettavaa. Teoksessa tutkitaan syvällisesti vastuumuotojen erojen rajanvetoja. Asiaa monimutkaistivat tilanteet jotka eivät suoranaisesti sijoittuneet sopimus- tai deliktivastuun piiriin. Vastuumuotoerottelujen perustasta Hemmo tuo esiin ilmiön jota hän kutsuu sopimushakuisuudeksi. Kyse on oikeussuhteiden arvioinnista sopimusoikeudellisten normien perusteella. Tilanteissa osapuolten yhteys voi olla perin vähäinen perinteisiin tahdonilmaisutunnusmerkkeihin ja luontoissuoritusvelvollisuus ei muutoinkaan tule kyseeseen. Hemmon mukaan kyse on sivullisintressin suojasta tai sopimusosapuolen kolmatta osapuolta on haluttu suojata myöntämällä tälle mahdollisuus sopimusperusteisten vaatimusten esittämiseen. Ohessa Hemmo mainitsee mm. sopimuksentekotuottamuksen, jossa sopimusvastuun alaa määritellään halutun lopputuloksen suunnasta. Vastuumuotojen valintaperusteena ei kuitenkaan ole osapuolen keskinäinen tahdonilmaisukäyttäytyminen tai muut nimenomaiset ilmaisunsa.
 * 1) **1.** **Johdanto**
 * 2) **2.** **Vastuumuotojen erot ja vastuumuotojen tunnistamisen ongelma**
 * 3) **3.** **Kaksiasianosaissuhde ja sopimusketjut**
 * 4) **4.** **Puhtaan varallisuusvahingon korvattavuudesta**
 * 5) **5.** **Havaintoja teoksessa käytetystä argumentaatiosta**
 * 2. Vastuumuotojen erot ja vastuumuotojen tunnistamisen ongelma**

Varallisuusvahinkojen korvaamisesta Varallisuusvahinkojen korvaaminen erittäin painavien syiden nojalla on jätetty perin väljin kriteerein säännellyiksi. KKO:n ratkaisuissa erittäin painavien syiden olemassaoloa on useasti arvioitu. Ratkaisuissa on korostunut mm. hyvän tavan vastaisuus joka on oikeuskäytännössäkin saanut näkyvän aseman. Hyvän tavan vastaisuus on peruste, johon on viitattu varallisuusvahinkojen korvausperusteena niin Suomessa kuin kansainvälisestikin. Se voi ilmetä esim. jonkin elinkeinoalan sisäisinä tapaohjeina. KKO:n mukaan edellytyksenä on että arviointi tapahtuu asiallisesti ja puolueettomasti. Hyvän tavan loukkaaminen on sen mukaan peruste, joka muuttaa sallitun toiminnan vahingonkorvausvaatimuksella sanktioiduksi. Huomattava on, että KKO:n ratkaisut ovat vahvasti tosiseikastosidonnaisia, mikä osoittaa että perusteluissa viitattiin erittäin painavien syiden arvioinnin osalta tapausten faktoihin varsin yksityiskohtaisesti. Otsikkoon liittyen mainittakoon KKO:n ratkaisu 1992:89, jossa vakuutusasiamies oli arvioinut asiakkaansa vakuuttaman eläinsuojan arvon liian alhaiseksi ja palovahingon jälkeen asiakas ei saanut täyttä jälleenhankinta-arvoa vastaavaa korvausta. KKO ei soveltanut tapauksessa VahL:a, vaan perusteli kantaansa sopimusperusteisella vastuulla, jolloin varallisuusvahingon korvaaminen erityiskysymyksenä ei noussut esille. Sopimusoikeudellisten vastuuelementtien lisääntyminen muodostaa kysymyksen, arvioidaanko tilannetta deliktivastuun perusteella vain onko siirrytty sopimusvastuun alueelle. Mm. tässä on esimerkki vastuumuotojen yleisten oppien epäpuhtaasta kombinaatiosta. Vastuumuotojen erottelun ongelmakohtia Sopimusperusteisella ja sopimuksen ulkoisella vastuulla on kummallakin ydinalueensa, jolla normiston soveltaminen ei tuota ongelmia. Sopimusvastuussa normisto linkittyy luontevasti vaihdannan taloudellisen sisällön turvaamisessa. Kun korvaustilanne poikkeaa näistä kahdesta vastuumuotojen päälinjasta, kohdataan vaikeasti hallittavia tilanteita. Näissä tilanteissa Hemmo tarkastelee mm. sopimuksen valmisteluun liittyvää vastuuta, esim. asiakastilojen turvallisuutta koskevaa vastuuta, sopimussuhteiden häiritsemistä sekä valtuutetun ja asianhuoltajan korvausvastuuta. Teoksen viidennessä luvussa tarkastellaan sopimusoikeudellisia kolmikantatilanteita, joissa velkojalle aiheutunut vahinko on yhteydessä kolmannen asemassa olevan velallisen virheeseen. Vastuumuotoerottelun kritiikkinä esitetään, että jako sopimusvastuuseen ja sopimuksen ulkopuoliseen vastuuseen voi hallita ajattelua liiaksi, jolloin ongelman reaalinen luonne voi jäädä pimentoon. Ratkaisujen hyväksyttävyys puolestaan vaarantuisi jos vastuumuotoerottelun taustalla ei ole tosiasiallisissa tilanteissa ja oikeussuojatarpeissa ilmenevää kaksijakoisuutta. Hemmo pyrkii osoittamaan että sopimusvastuu- sopimuksen ulkopuolinen vastuu –diktonomia on liian karkea väline mainittujen piirteiden tunnistamiseen. Hemmo tarkastelee mainittuja ongelmatilanteita siten että huomio kohdistuu siihen, kuinka sopimus- ja delikti -erotteluun on suhtauduttu niitä arvioitaessa. Vaihtoehtoisina lähestymistapoina mainittakoon mm. 1) Jokainen tilanne luetaan joko sopimus- tai deliktivastuun piiriin, eikä vastuumuotokohtaisten yleisten oppien sekoittumista sallita. 2) Tilanteet sijoitetaan lähtökohtaisesti jommankumman vastuumuodon piiriin, mutta sovellettavaan normistoon voi silti kuulua myös toiselle vastuumuodolle tyypillisiä aineksia. 3) Tapauksia ei lähestytä vastuumuotoerottelun pohjalta, vaan jaotteluun hankalasti sopivat ongelmat nähdään itsenäisten normien sääteleminä niin, ettei näiden normien sijoittamista vastuumuotoluokitteluun pidetä mitenkään tarpeellisena. Tällöin vastuumuotojen yleisille opeille tyypilliset piirteen voivat vapaasti yhdistyä. Sopimusvastuun ulottuvuus ja sopimuskäsitteen merkitys Sopimusvastuun ulottuvuus on muutoksille perin altis. Kaksiasianosaisuutta painottavaan näkemykseen on tehty tärkeitä poikkeuksia, mutta murrosvaiheelle tyypilliseen tapaan voidaan pohtia sitä, ovatko muutokset jo tulleet toteutetuiksi vai tuleeko sopimusvastuun ulottuvuus edelleen laajenemaan. Tärkeänä havaintona mainittakoon esimerkiksi se kuinka virhevastuu määräytyy kauppalain mukaisessa irtaimen kaupassa tai KSL 8 ja 9 lukujen mukaisissa sopimustyypeissä silloin kun osapuolten välillä ei ole elinkeinonharjoittaja-kuluttaja -suhdetta. Vastaukseen vaikuttaa mm se, että nähdäänkö KSL:n aiemman myyntiportaan vastuu kuluttajansuojapäämääriin perustuvaksi poikkeukseksi liikesopimusten alalla vallitsevista periaatteista. Hemmon mukaan kilpaileva tulkintatapa esittää, että aiempien myyntiportaiden vastuun kannalta olennaista on vaihdannan reaalirakenne ja taloudellisen hyödyn kohdentaminen, joiden argumenttiarvo pätee myös liikesopimuksissa. Sopimusvastuun laajentumisen yhtenä etuna on myös se, ettei varallisuusvahinkotapauksia tarvitse arvioida etuuden suojaamiseksi selvästi huonommin soveltuvan deliktivastuun perusteella. Kun vaatimuksilla on liityntä olemassa olevaan sopimukseen, sopimusvastuun hyödyntämisellä saavutetaan muitakin etuja mm. vastuunrajoitus, virhearviointi- ja vastikkeellisuuskysymykset ovat näissä vastuutilanteissa monesti keskeisiä jotka ovat myös sopimusoikeudellisen normiston ydinaluetta.

Velvoittautumismuotojen sitoutumisrationaliteetti ja riskinottorationaliteetti Velvoitteen kohteen kannalta sopimusvastuu on yleensä tavoiteltu tulos. Deliktivastuun syntymiseen ei suoranaisesti pyritä vaan se on tyypillisesti tahdonvaltainen seuraus. Sopimusvastuu syntyy tavanomaisesti velvoittautumistoimen perusteella kun sopimuksen ulkopuolinen vastuu on seurausta vahingon aiheuttamisesta tuottamuksellisesti luokiteltavalla tavalla tai vahingon liittymisestä ankaran vastuun perustavassa asemassa toimimiseen. Rationaliteettiargumentaatiolla on sovellettavuutta sekä sopimusvastuussa että deliktivastuussa vaikka Hemmo havaitseekin vastuumuotokohtaisia eroja. Tätä ilmentää kehityssuunta jota Hemmo kutsuu argumentaatiopohjan yhtenäisyydeksi. Vaikka vastuumuotokohtainen sääntely ja yleiset opit asettavat monien oikeuskysymysten yhteydessä vastuumuotojen välille raja-aidan, jonka täydellinen kumoaminen ei ole mahdollista, tulkintatilanteessa ilmenevät argumentit voivat olla käyttökelpoisia kummassakin vastuumuodossa.

Kaksiasianosaissuhteen ylittävä sopimusvastuu ja sen henkilöllinen ulottuvuus: Kaksiasianosaissuhdetta painottava sopimuskäsitys ja sen riitauttaminen (sopimusvelkojalla on oikeus sopimusperusteisten vaatimusten esittämiseen vain välitöntä sopimuskumppaniaan kohtaan). Kaksiasianosaissuhteen ylittävä vaatimus on ajatustavan mukaan mahdollinen ainoastaan deliktiperusteella. Hemmon mukaan kysymys sopimusvastuun henkilöllisestä ulottuvuudesta tulee esille sivullisintressentti- ja sopimusketju-tapauksissa. Sopimusketjutilanteet ovat yleisiä erityisesti irtaimen kaupassa, joka tapahtuu yleisimmin jakeluketjujen kautta. Sivullisintressentillä tarkoitetaan tilannetta, jossa kahden osapuolen sopimuksella on välitön erityinen edunsaaja. Tällöin Hemmon mukaan yksi teoreettinen lähtökohta vastuun arvioinnille on ”sopimus kolmannen hyväksi –instituutti”. Eräitä sopimuksia arvioidaan vakiintuneesti kolmannen eduksi tehtyinä sopimuksina, jolloin kolmas saa oikeuden esittää sopimusperusteisia suoritusvaatimuksia ja niiden surrogaatteja, vaikka hän ei ole osallistunut sopimuksen päättämiseen, eikä tullut mitenkään velvoitetuksi sopimuksen solmimisen myötä. Hemmon mukaan kolmannen osapuolen asema on vahvin silloin, kun osapuolet ovat nimenomaisesti tarkoittaneet perustaa tälle sopimuksen mukaisia oikeuksia. Oikeudet tulevat sopimuspuolia sitoviksi, kun edunsaajalle on ilmoitettu hänelle perustetusta oikeudesta. Tätä ennen kuitenkin varsinaisilla sopimuspuolilla on oikeus peruuttaa sivulliselle perustettu oikeus OikTL 7 §:n mukaisen yleisen periaatteen mukaan. Telaranta (LM 1954 s.210-211) viittaa kuitenkin KKO:n ratkaisuun 1938 I 31, jonka perusteella hän katsoo, ettei kolmannelle tehdyllä ilmoituksella ole merkitystä peruuttamisoikeuden kannalta. Hänen mielestä ratkaisevaa on se, onko oikeus luvattu pitää voimassa kolmannelle. Mikäli kolmannelle osapuolelle perustettava oikeus on tullut heikommin esille osapuolten välisessä sopimuksessa, on Hemmon mukaan ulkomaisissa esityksissä tilanteita lähestytty osapuolten implisiittisiin sopimusehtoihin ja hiljaiseen tarkoitukseen vedoten. Sopimusketjuasetelmassa taas sopimusrikkomus A:n ja B:n välisessä suhteessa on Hemmon mukaan seurausta siitä, että B:n ja C:n välisessä sopimussuhteessa ja tapahtunut myös A:n ja B:n sopimukseen vaikuttava häiriö. Sopimusketjutilanteessa asiaa tarkasteltaessa velkojan oikeusaseman kannalta merkityksellinen kysymys on, voiko velkoja kohdistaa sopimusperusteisia vaatimuksia muihin kuin nimenomaiseen sopimuskumppaniinsa vai määräytyykö kolmansien tahojen vastuu ainoastaan vahL:n ja mahdollisten muiden sopimuksenulkoisten vastuunormien perusteella. Tällaisesta oikeusilmiöstä on Hemmon mukaan käytetty ilmaisua ”vastuu sopimuskumppanin sopimuskumppanille”. Ostajan, myyjän ja aiemman jakeluportaan suhdetta on Hemmon mukaan kutsuttu kolmikantakaupaksi. Traditionaalinen käsitys vastuusta sopimusketjussa on kaksiasianosaissuhteen primääriyttä painottava. Kanssavelallisia voi Hemmon mukaan olla useita, mutta relevantteja vastuuasemia ainoastaan kaksi (velallinen ja velkoja). Muiden välillä vallitsevat deliktuaaliset velvoitteet. Hemmo esittelee kuitenkin useampiakin lähestymistapoja. Hän esittele Deryck Beyweldin ja Roger Brownswordin esittämät kaksi huomionarvoista lähestymistapaa, joiden perusteella kaksiasianosaissuhteen ylittävän vastuun sallimista voidaan arvioida. Näitä ovat läpimurto- ja subsumtioargumentit. Läpimurtoargumenteissa kiinnitetään huomiota niihin syihin, minkä vuoksi vahingonkärsijä haluaa kohdistaa korvausvaatimuksen muuhun kuin välittömään sopimuskumppaniinsa. Tämä voi johtua siitä, että varsinainen sopimusvelallinen on maksukyvytön, lopettanut toimintansa tai hänen vastuutaan on rajoitettu sopimuksella. Arvioitaessa tapausta läpimurtoargumenteilla, edellytetään privity-opin ylittävältä korvausvaatimukselta erityistä syytä, vahingonkärsijän välitöntä sopimussuhdetta ja sen mukaista mahdollisuutta sopimusperusteisiin oikeuskeinoihin jotakin velallista kohtaan. Heidän periaatteensa ei avaa sopimusperusteista korvausoikeutta kokonaan deliktuaalisessa suhteessa sopimusketjuun nähden olevalle. Ratkaisu toteuttaa vahingon tosiasiallisesti aiheuttaneen kolmannen tahon sopimusperusteisen vastuun, jolloin hän joutuu vastaamaan sitoumuksistaan samalla tavalla kuin hänen oma sopimuskumppaninsa esittäisi vaatimuksen. Periaate johtaa siihen, ettei vahingonkärsijä menetä korvausmahdollisuuttaan välittömän sopimuskumppanin maksukyvyttömyyden vuoksi, kun vahinko on lähtöisin sopimusketjun aiemman lenkin virheestä. Myöskään vahingonaiheuttaja ei saa etua siitä, että hänen oma sopimuskumppaninsa ei esitä asiassa vaatimuksia. Subsumtioargumentti perustuu sopimusten keskinäiseen suhteeseen. Sen tarkoitus tulee Hemmon mukaan esille erityisen hyvin tilanteessa, jossa rakennustyön tilaaja esittää vaatimuksia aliurakoitsijaa kohtaan, jolloin pääurakkasopimus on tehnyt aliurakkasopimuksen tarpeelliseksi, sitä ei olisi olemassa ilman pääurakkasopimusta. Periaatteesta kirjoittaneiden Beyleverdin ja Brownswordin mielestä ei ole aihetta luoda etäisyyttä työn tilaajan ja aliurakoitsijan välille, vaan aliurakoitsijan suoritusta olisi aiheellista tarkastella osana pääurakkasopimuksen täyttämistä. Tästä sopimusten subsumtiosuhteesta johtuen voidaan puoltaa kaksiasianosaissuhteen ylittävää oikeutta sopimusperusteisten vaatimusten esittämiseen. Läpimurto- ja subsumtioargumentit eivät ratkaise kaikenlaisia tilanteita. Niiden avulla asian ratkaiseminen on mahdollista vain melkolailla rajatunlaisissa tapauksissa. Kiinteistövälitys: Hemmo kiinnittää huomiota kiinteistövälitykseen liittyvään kahden osapuolen välille rajoittuvan sopimusvastuun ongelmallisuuteen, myyntitoimeksiannon ollessa kaupan kohteen omistajan ja kiinteistövälittäjän välinen. Tästä seuraa, että kiinteistövälittäjä jää lopullisen kaupan osapuolten ulkopuolelle, jolloin osapuolina ovat myyjä ja ostaja. Mikäli välittäjä toimii myyjän edustajana, myyjä joutuu vastuuseen välittäjän antamista tiedoista (MK 2:20, AsKL 6:27 ja KKO 1979 II 27). Hemmon mukaan suppea käsitys sopimusvastuun ulottuvuudesta johtaisi kuitenkin siihen, että kiinteistövälittäjä ei vastaisi ostajaa kohtaan sopimusvastuun perusteella. Kuluttajansuojaa kiinteistövälityksessä koskevassa hallituksen esityksessä (HE 179/1987) vahvistetaankin kiinteistövälittäjän vastuun toimeksiantajan vastapuolelle samojen periaatteiden mukaisesti kuin toimeksiantajan oikeus korvaukseen, siis sopimusoikeudessa noudatettavien periaatteiden mukaisesti. Kuluttajasuojasta kiinteistövälityksessä annetun lain (KsKvälL) 13 §:n mukaan toimeksisaajan vastapuolella on oikeus saada kiinteistövälittäjältä korvaus välittäjän suorituksessa olevan virheen aiheuttamasta vahingosta. Lain esitöissä vahvistetaan käännetty todistustaakka sekä varallisuusvahinkojen korvauskelpoisuus ilman VahL 5:1:sen edellytyksiä. Hemmon mukaan esityölausumat johtavat, ettei kiinteistövälittäjän vastuu toimeksisaajan vastapuolta kohtaan sijoitu selkeästi kumpaankaan vastuumuotoon(sopimus- tai deliktivastuu). Mikäli välitettävä kohde ei ole tarkoitettu ostajan asunnoksi tai muuten pääasiallisesti hänen yksityiseen käyttöön, ei Laki kuluttajansuojasta kiinteistövälityksessä sovellu välittäjän ja ostajan suhteeseen (KsKvälL 1.1 §). Sopimusperusteisen vastuun soveltumisesta oikeussuhteeseen ei tällöin ole nimenomaista säännöstä, vaikkakin reaalitilanteen samansisältöisyys ja KvälA 7.2§ antavat tukea KsKvälL:n mukaisten vastuuperiaatteiden soveltamiselle. Lainkohdan mukaisesti välittäjän on annettava ennen kaupan päättämistä toimeksiantajalle ja tämän vastapuolelle kaikki ne tiedot, joiden välittäjä tietää tai hänen pitäisi tietää vaikuttavan kaupasta päättämiseen. Lisäksi välittäjän on muutenkin valvottava molempien osapuolten etua. Nykyisin laki kiinteistöjen ja vuokrahuoneistojen välityksestä (1074/2000) sääntelee välitysliikkeen kanssa tehtävää toimeksiantosopimusta ja toimeksiannon hoitamista. Laki kumosi lain kuluttajasuojasta kiinteistövälityksessä (KsKvälL). Kiinteistöjen ja vuokrahuoneistojen välityksestä annetun lain 9 §:n mukaan kiinteistövälittäjä on velvollinen antamaan ostajalle määrätyt tiedot. Saman lain 14 §:n mukaan kiinteistönvälittäjä on toimeksiannon otettuaan myös vastuussa toimeksiantajansa vastapuolelle aiheuttamastaan vahingosta. Oikeusjärjestykseemme ei sovi ajatus, että korvausvastuusta vapautuisi käyttämällä oman tehtävänsä suorittamiseen itsenäistä täytäntöönpanoapulaista. Teos keskittyy ongelmaan varallisuusvahinkojen korvaamiseen deliktisuhteissa. Deliktisuhteessa, eli sopimussuhteen ulkopuolisessa suhteessa aiheutettu varallisuusvahinko yhdistetään vahingonkorvauslain 5 luvun 1 §:ssä lausuttuun sellaiseen taloudelliseen vahinkoon, joka ei ole yhteydessä henkilö- tai esinevahinkoon. Vahingonkorvauslain 1 luvun 1 §:ssä säädetään, että vahingonkorvauslakia sovelletaan vahingon korvaamiseen, joka ei koske, ellei vahingonkorvauslaissa tai muussa laissa toisin säädetä, sopimukseen perustuvaan tai muussa laissa säädettyyn korvausvastuuseen. Hemmon mukaan varallisuusvahinko kohdistuu esineistä riippumattomiin taloudellisiin intresseihin. Se ilmenee usein tulevaisuuteen suuntautuneiden odotusten heikkenemisenä. Teoksessa pureudutaan erityisesti tilanteisiin, joissa varallisuusvahinko ei liity esine- tai henkilövahinkoon. Tällaisesta varallisuusvahingosta Hemmo esittelee iskevänä esimerkkinä vahingon, joka syntyy kun toinen yritys saattaa julkisuuteen virheellisiä ja valheellisia tietoja toisen yrityksen valmistamien tuotteiden heikosta laadusta aiheuttaen myynnin menetyksistä johtuvia varallisuusvahinkoja. Normaalisti voisi kuvitella, että tällaiset vahingot tulisivat korvattaviksi vahingonkorvauslain 5 luvun 1§:n mukaan jos ensiksi mainittu yritys tuomittaisiin esimerkiksi toiminnastaan lain sopimattomasta menettelystä liiketoiminnasta 9§:n mukaiseen sakkorangaistukseen. Tämä siksi, että toiminta katsottaisiin olevan rangaistavaksi säädetty teko. Hemmo esittää ongelmallisena kysymyksen siitä, mikä on rajanveto varallisuusvahingon korvattavaksi tulemisella ja hyväksyttävällä liikekilpailulla. Voidaanko joissakin tilanteissa katsoa, että tietty omien tuotteiden paremmuuden korostaminen suhteessa kilpailijoiden tuotteisiin on yleisesti taloudessa ja liikekilpailussa hyväksyttävää. Jos toiminta katsottaisiin yleisesti hyväksyttäväksi, vahingon syntyminen ei olisikaan rangaistavaksi säädetyn teon seurausta ja näin ollen jäisi vaille vahingonkorvausta vahingonkorvauslain 5 luvun 1 pykälän mukaisesti. Toiminnan hyväksyminen tiettyyn pisteeseen asti toteuttaa yleisesti hyväksyttyä oikeushyvää - toimintavapautta. Hemmo rakentaa teoksessaan kritiikkiä vahingonkorvauslain säädännän tekniikalle, jonka yhteydessä hän viittaa Routamon Lakimies -lehdessä vuonna 1985 esittämälle mielipiteelle korvausnormien rakenteesta. Väite on, että Vahingonkorvauslain 5 luvun 1 pykälän mukaiset seikat olisivat ainoastaan korvausvastuun lisäedellytyksiä tuottamuksen ohella. Asia jää hieman auki. Vahingonkorvauslain 2 luvun 1 pykälän ensimmäisessä momentissa säädetään, että joka tahallisesti tai tuottamuksesta aiheuttaa toiselle vahingon, on velvollinen korvaamaan sen, jollei siitä, mitä tässä laissa säädetään, muuta johdu. Katsoisin kuitenkin, että 5 luvun 1 § kumoaa tuon tuottamusvaateen siltä osin, kun pykälä on kirjoitettu seuraavasti: "...milloin vahinko on aiheutettu rangaistavaksi säädetyllä teolla... käsittää vahingonkorvaus hyvityksen myös sellaisesta taloudellisesta vahingosta, joka ei ole yhteydessä henkilö- tai esinevahinkoon". Jos vahinkoa kärsinyt taho osoittaa tuomioistuimelle valheellisen tiedon esittäneen toimijan toimineen lain sopimattomasta menettelystä elinkeinotoiminnassa 2 pykälän vastaisesti ja vaatii tällä perusteella vahingonkorvausta vahingonkorvauslain 5 luvun 1 pykälään vedoten, tarvitaanko enää tuottamusarviointia. Mainittu 2 pykälä, sekä lain 3 pykälä ovat sellaisia, että niiden rikkominen on säädetty saman lain 9 pykälässä rangaistaviksi. Voitaisiin tulkita, että vahingonkorvauslain 5 luvun 1 pykälän mukainen vahingonkorvausvastuu ei edellytä mainituilta osin erityistä tuottamusarviointia. Mikäli vahinkoa kärsinyt osapuoli ei pysty näyttämään toisen osapuolen toiminnan olevan lain sopimattomasta menettelystä liiketoiminnassa vastaista, on vastapuolen toiminnan katsottava olleen yleisesti hyväksyttävää liikekilpailua ja kuuluvan siis Hemmon esittämällä tavalla sosiaaliadekvanssiin piiriin. Lain sopimattomasta menettelystä elinkeinotoiminnassa 9§:n2 momentissa säädetään, että tahallaan saman lain 2§:n 1 momentin vastaisesti menetellyt tekee rikoslain 30 luvun 2§:ssä tarkoitetun rikoksen ja tuomitaan kilpailumenettelyrikoksesta rikoslain mukaan. Tässä rikoksessa syyttäjä ei saa rikoslain 30 luvun 12§:n 2 momentin mukaan nostaa syytettä, ellei asianomistaja ilmoita rikosta syytteeseen pantavaksi taikka ellei erittäin tärkeä yleinen etu vaadi syytteen nostamista. Vahinkoa kärsineen on siis tehtävä syyttämispyyntö ja syytäjän on saman pykälän 1 momentin mukaan varattava kuluttaja-asiamiehelle tilaisuus tulla kuulluksi asiassa. Vahinkoa kärsinyt voi rikosoikeudenkäynnin yhteydessä ajaa yksityisoikeudellista vahingonkorvauskannetta. Teoksessa mainitaan KKO:n ratkaisun 1991:32, jossa on Hemmon mukaan selvästi katsottu, etteivät sopimaton menettely elinkeinotoiminnassa ja sen ilmentämä tuottamus vielä täyttäneet varallisuusvahinkojen vahingonkorvauslain 5 luvun 1 pykälän mukaisia korvausedellytyksiä. Hemmon aikaisemmin esittelemään ja tässä kommentissa käsiteltyyn esimerkkiin oikeustapausta ei voida suoraan verrata tähän korkeimman oikeuden ratkaisuun. Ratkaisussa todettiin toisen elinkeinonharjoittajan toimineen lain vastaisesti, mutta kyseessä ei ollut rangaistavaksi säädetty teko. Korkein oikeus ei katsonut käsillä olevan myöskään korvausvastuun edellytykset täyttäviä erittäin painavia syitä. Hemmo esittää tässä tapauksessa ja sen lisäksi yleisenä tapana olevan vallitsevana käytäntönä toimintavapauden ylisuojelu tai toisin sanoen liiallisen korvausrasituksen välttäminen. Korvausvastuun synnyttävinä perusteina erittäin painavat syyt ovatkin mielenkiintoinen tutkimuksen aihe.
 * 3. Kaksiasianosaissuhde ja sopimusketjut**
 * 4. Puhtaanvarallisuusvahingon korvattavuudesta**
 * 5. Havaintoja teoksessa käytetystä argumentaatiosta**

Delikti- ja sopimusvastuun sovittelun erot. Delikti vastuun sovittelussa on kyse rasituksen jakamisesta osapuolten kesken ottaen huomioon erityisesti heidän varallisuusolonsa, mutta myös esim. korvausvelvollisen tuottamuksen aste ja vakuutustilanne. Sen sijaan sopimusvastuussa keskeisenä mittana on suoritustasapaino. Hemmon mukaan suoritustasapainolle ei ole vastinetta deliktivastuussa. Näin varmasti on, vaikka väitettä ei sen enempää perustellakaan. 163- Käsitellessään vakuutustilanteen merkitystä korvausvastuun kannalta Hemmo korostaa vakuutusten merkitystä kompensaatiokeinona ja esittää, että vakuutustilanteilla ja mahdollisuuksilla on merkitystä. reaalisena argumenttina lukuisten vahingonkorvausoikeudellisten kysymysten yhteydessä. Hemmo ei täsmentänyt reaalisen argumentin käyttöalaa käytännön oikeuselämässä. Argumentti on varmasti käyttökelpoinen esim lakeja säädettäessä, mutta minua jäi mietityttämään voidaanko sitä käyttää myös esim. tuomioistuimen ratkaisun perusteluissa. 191-

Asiakastilojenpitäjän vastuuta käsiteltäessä vastuun kytkeytymistä siihen, onko henkilö tehnyt, onko hänellä ollut tarkoitus, vai eikö hänellä ole lainkaan ollut tarkoitusta tehdä sopimusta tilojenpitäjän kanssa, ei pidetä sopivana. Argumenttina on tällöin se, ettei käytännön elämää saa liiallisesti juridisoida. Tärkeämpää on kiinnittää huomiota reaalisiin toimintamahdollisuuksiin ja oikeussuojatarpeisiin. 222-

Hemmo esittää, ettei sopimusvastuun ja delktivastuun välinen raja ole tarkka, vaan kyseessä on pikemminkin asteittainen siirtymä toisilleen vieraiden henkilöiden suhteesta kohti läheisempää kanssakäymistä. Näkemystä perustellaan esittämällä erilaisia rajatilanteita esim. sopimuksenteko tuottamus, vastuu asiakastiloista ja sopimussuhteen häiritseminen. Vahingonkärsijälle syntynyt perusteltu luottamus laajentaa korvausvastuuta. Esimerkki tapauksia esittelemällä onnistutaan vakuuttavasti osoittamaan näkemyksen paikkansa pitävyys. 388- Hemmo selvittää miksi (puhtaiden)varallisuusvahinkojen korvaamiselle on säädetty erityisiä edellytyksiä (vahL 5:1§). Hänen mukaansa selitystä sille, miksi rajoitusta ei sääntelyteknisesti ole toteutettu pelkästään tuottamusarviointiin sisältyvänä, voidaan etsiä kahtaalta. Ensinnäkin ”eräät teoreettiset syyt saavat epäilemään, että tuottamusta ei tässä yhteydessä ole pidetty oikeudellisen teorianmuodostuksen kannalta korrektina välineenä. Toinen syy voi olla se, että korvausvastuun rajoitukset on haluttu nimenomaisesti liittää tuottamuksesta riippumattomiin lisäkriteereihin, jollin tuottamuksellinen varallisuusetujen vaarantaminen ei vielä sellaisenaan johda kaikissa tapauksissa korvausvastuuseen, vaan korvausvastuu on tarkoituksellisesti rajoitetumpaa.” Ensimmäinen argumentti ei ole ymmärrettävä. Toinen argumentti sen sijaan ei ole kovinkaan valaiseva.97-