oikeusvertailua+-+ryhmä+4

Ryhmän tuottama teksti:
Anna Kivijärvi, Anssi Suominen, Johanna Tyni ja Susanna Hakala
 * OIKEUSVERTAILUA **
 * HUGH COLLINS: THE LAW OF CONTRACT (2003) **

Kirjoittaja Hugh Collins toimii the London School of Economics -yliopiston englantilaisen oikeuden professorina. Teoksen pääpaino on englantilaisessa sopimusoikeudessa. Keskeisenä asianaoikeusvertailua tehdessä on huomattava Englannissa toimivan common law -järjestelmän, ja suomalaisen roomaanis-germaaniseen systematiikkaan pohjautuvan oikeusjärjestelmän perustavanlaatuiset erot.

Jo käsitteistöt näiden kahden eri oikeusjärjestelmän välillä eroavat toisistaan niin paljon, että ilman syvällisempää common law -oikeuden ja erityisesti common law -oikeuden sopimusoikeudellisen normiston tuntemusta, syvällistä oikeusvertailevaa analyysiä on mahdoton kirjoittaa. Kuitenkin jo pintapuolinen tarkastelu avartaa ajatteluamme, kun sopimusoikeuden tarkastelussa ei rajoituta yksistään omaan tuttuun käsitejärjestelmään.

Euroopan unionissa on pyritty yhtenäistämään lainsäädäntöä EU:n sisällä, sopimusoikeuden alalla harmonisointi on kuitenkin ollut suhteellisen vähäistä. Harmonisointi on toteutettu pääasiallisesti direktiivein. Suurin harmonisointitarve on ollut kuluttajasopimusten ja työsopimusten kohdalla. Collins mainitsee, että vaikka hän ei kirjassaan juuri direktiiveistä kirjoitakaan, tulee EU-oikeus tulevaisuudessa todennäköisesti merkittävällä tavalla muuttamaan common law:n sopimusoikeutta.

Englannissa oikeussäännöt syntyvät pitkälti oikeustapausten kautta ja kirjoitettua lainsäädäntöä on vähän. Kirjaa tarkastellessa jo ensisilmäyksellä huomaa, että kirjoittaja viittaa usein tunnettuihin englantilaisiin oikeustapauksiin myös heti alussa, käsitteitä ja yleisiä oppeja käsitellessään. Ikäänkuin johdantona ja sopimusoikeuden peruspilarina hän mainitsee tunnetun englantilaisen oikeustapauksen Carlill v. Carbolic Smoke Ball Company (Court of Appeal 1893). Tapauksessa Carbolic Smoke Ball Company oli markkinoinut jonkinlaista karbolihapolla täytettyä "niistäjää" hoitokeinona influenssaa ja muutamia muita sairauksia vastaan. Mainoksessa luvattiin sadan punnan käteisraha niille, joiden kohdalla hoitokeino ei toimisi. Tuona aikana influenssaepidemiaan kuoli vuodessa noin miljoona ihmistä, joten uusia hoitomenetelmiä tarvittiin. Tapauksessa henkilö, jonka kohdalla hoito ei tehonnut, vaati 100 punnan suoritusta yhtiöltä sopimuksen perusteella. Kysymys oli siitä, voitiinko tilanteessa katsoa mainoksen perusteella syntyneen sitovan sopimuksen.

Court of Appeal velvoitti yhtiön suorittamaan 100 puntaa kantajalle kiinnittäen huomiota seuraaviin kysymyksiin: oliko kyseessä tarjous, oliko tarjous vakavasti otettava ja tarkoitettu toteutumaan, oliko tarjous riittävän selvästi määritelty, oliko kantaja hyväksynyt tarjouksen ja oliko kantaja sitoutunut itse täyttämään jonkin vastasuorituksen. Oikeuden esittämissä kysymyksissä on tuttuja elementtejä myös suomalaiselle sopimusoikeudelle, kuten tarjous-vastaus -mekanismi. Tärkeänä on pidetty tahdonilmaisua, jota myös meillä pidetään oikeustoimen synnyn tärkeimpänä tunnusmerkkinä.

Neljä pääelementtiä englannin oikeudessa muodostavat täytäntöönpanokelpoisen velvoitteen. Luottamuksesta sopimuksen syntymiseen Collins kirjoittaa englantilaisessa oikeudessa syntyvän neljällä perusteella. Kuten Suomessakin, sopimuksen pitävyyteen tarvitaan tahdonilmaisu, joka englannin tuomioistuimissa tunnetaan paremmin kannustuksen ilmauksena. Toiseksi tarvitaan tietty varmuus myös toisen osapuolen tietoisuudesta sopimuksen syntymisestä. Suomessa tätä voitaisiin myös kuvailla termillä vilpitön mieli. Sopimuskumppani tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää. Kolmanneksi Collinsin mukaan korostetaan Suomessa vähemmän tunnettua kohtuullisuuden periaatetta luottamuksen syntymisessä. Neljänneksi kirjassa painotetaan sopimuksen reiluutta.

Yhdysvaltojen oikeusjärjestyksistä poiketen englannin luottamusmalli sopimuksen syntymisessä vaatii jälleen neljää peruspilaria. Collins kirjoittaa ensimmäisenä sopimuksen syntyhetken ajallisesta ulottuvuudesta. Kuten Suomessakin, sopimus tulee voimaan sen syntyhetkellä, ellei toisin mainita. Toiseksi Britannian tuomioistuimet ottavat sopimuksen johdonmukaisuuden huomioon. Lisäksi huomioidaan lupaukset ja lausunnot sekä korjaustoimenpiteet. Velvoitteet syntyvät vain sopimuksen tekohetkellä paikkansa pitävistä lupauksista ja lausunnoista, eikä tulevaisuudessa tapahtuvista. Tuomioistuinten harkintavaltaan kuluu myös vahingonkorvausten määrääminen sopimusta rikottaessa.

Luottamusmallin perusteluiksi Collins katsoo esimerkiksi vilpittömän mielen, joka korostaa moraalista velvoitetta sopimusten sitovuudesta. Myös varallisuuden maksimoinnilla sekä haittaperiaatteella on merkitystä: taloudellisen tehokkuuden turvaaminen sekä aiheettoman haitan minimoiminen toista kohtaan.

Lisäksi Collins käsittelee teokseen sosiaalisen elämämme sopimussidonnaisuutta toisiamme kohtaan. Sopimuksella on aina suurempi yhteiskunnallinen ulottuvuus, kuin mitä ensiksi ajattelemmekaan. Perhesuhteetkin rakentuvat usein sopimusten varaan, kuten elatusvelvollisuuden.

**Sopimusvastuun muodostumisesta ja sopimuksen syntyhetkestä **

Collins käsittelee laajasti kysymystä sopimuksen syntymisestä, sen ajankohdasta ja ylipäänsä tarjous-vastaus –mekanismia. Ajatus sopimuksen syntymekanismista on Englannin oikeudessa samanlainen kuin Suomen oikeudessa. Sopimus katsotaan perustilanteessa syntyvän tarjous-vastaus –mekanismilla niin, että toinen tekee tarjouksen, jonka toinen sitten hyväksyy. Myös Englannissa suullinen sopimus on mahdollinen. Collins kuvailee tarjouksen hyväksymisen yhteydessä niin sanottua hyväksymistestiä (”the test of acceptance”), jossa on kolme pääsääntöä, joiden tulee täyttyä. Ensinnä tarjoukseen vastaajan vastauksen tulee vastata täysin tarjousehtoja. Käytännössä tämä tapahtuu niin, että vastaaja hyväksyy tarjouksen sellaisenaan. Selvää siis on, että molempien tulee olla yhtä mieltä sopimuksen sisällöstä ja tarjouksen hyväksyjän tulee ymmärtää sopimuksen tosiasiallinen sisältö. Suomessa vallitsee aivan vastaavat säännöt. Usein saattaakin syntyä ongelmia sopimuksen tulkinnasta, kun osapuolet ovat eri mieltä jonkin sopimuskohdan todellisesta tarkoituksesta. Näille ongelmille on vaihtoehtoisia ratkaisumenetelmiä ja kysymykseen saattaa tulla sopimuksen heikomman osapuolen suojelukysymykset. Toiseksi vastaajan vastauksen tulee kohdistua juuri siihen tarjoukseen, jonka kohteena sopimus on. Tarjoajan tulee toisin sanoen tietää, että hän toimellaan tai suostumuksellaan syntyy pätevä sopimus. Kolmantena perusprinsiippinä on kommunikaation vaatimus tarjouksen hyväksymisen yhteydessä; vastaajan tulee saattaa tarjouksen hyväksyminen tarjouksen antajan tietoon. Muuten sitovaa sopimusta ei synny. Esimerkiksi pelkkä aikomus hyväksyä tarjous ei riitä, vaan sopimuksen syntyminen edellyttää tarjouksen lopullisen hyväksymisen saattamista tarjouksen antajan tietoon.

Peruspilarit sopimuksen syntyajankohdan osalta ovat Englannin oikeudessa samat kuin Suomen oikeudessa. Yksinkertaisissa tilanteissa tulkintaongelmia harvoin syntyy. Jos esimerkiksi kaksi henkilöä solmivat sopimuksen molempien läsnä ollessa, sopimuksen tarkka syntyhetki on silloin, kun toinen allekirjoitus on tehty. Mikäli suostumukset annetaan kirjallista allekirjoitusta vähemmän muodollisella tavalla, niin kuin Collins kutsuu tätä //”when the consent must be inferred from conduct with less precise meaning than a signature on a document…”//, sopimuksen tarkka syntymishetki voi jäädä tulkinnanvaraiseksi. On myös mahdollista, että sopimus on tällaisissa olosuhteissa jäänyt kokonaan syntymättä.

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Tulkinnallisesta tilanteesta Collins antaa seuraavanlaisen esimerkin; Linja-auto lähestyy pysäkkiä, jossa mukaan haluava matkustaja viittoo linja-autoa pysähtymään. Ovi avautuu ja matkustaja hyppää sisään, maksaa lipun ja istuu paikalle linja-auton sisällä. Millä hetkellä sopimuksen katsotaan syntyneen? Lipun maksuhetki näyttää selkeästi täyttävän niin kutsutun tarjouksen hyväksymisen eli suostumuksen sopimuksen tekoon, mutta voisiko oikea syntyhetki myös olla linja-auton kyytiin nouseminen tai jopa pysäkillä viittominen, joka myös täyttää halukkuuden sopimuksen hyväksymiseen? <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Toisaalta Collins pohtii vastaavanlaisten tilanteiden kohdalla, että onko kysymys sopimuksen oikeasta syntyhetkestä ollenkaan relevantti? Useimmiten sillä ei olekaan väliä, mutta ongelmia voi näissä tilanteissa yllättävän usein syntyä. Linja-auto –esimerkkiin viitaten voidaan pohtia, että miten tulkitaan tilanne, jossa linja-auton kuljettaja ei pysäkillä viittovaa matkustajaa jostain syystä pysähdykään ottamaan kyytiin? Mikäli viittominen katsottaisiin sopimuksen syntyhetkeksi ja hyväksymiseksi, niin kuljettajahan tällöin tekisi sopimusrikkomuksen ottamatta pysäkillä viittovaa henkilöä kyytiin. Tai vastaavasti kuljettaja ottaa henkilön kyytiin, mutta juuri ennen lipunostohetkeä ovi esimerkiksi lävähtää kiinni ja matkustajan matkatavarat vioittuvat tämän seurauksena. Kysymys vastuun mahdollisesta syntymisestä kuljettajalle eli käytännössä linja-autoyhtiölle voi riippua juuri siitä, onko lippu katsottu ostetuksi eli sopimus hyväksytty. Mikäli sopimus katsotaan syntyneeksi, vastuu perustuu Englannin lain mukaan lakiin kuljetussopimuksesta. Mikäli sopimusta ei katsota vielä syntyneen, niin vahingon kärsinyt voi vaatia korvausta yleisten vahingonkorvaussäännösten perusteella. Suomessa käytäntö on käytännössä sama niin, että vastuu on joko sopimuksen sisäistä tai delikti- eli sopimuksenulkoista vastuuta. Ensimmäisen suhteen vastuukysymyksistä pyritään sopimaan sopimuksen tekemisen yhteydessä viittauksilla lakiin, ja deliktivastuu puolestaan määräytyy usein puhtaasti vahingonkorvauslain perusteella.

**<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Fairness, reiluus **

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Sopimusoikeuden perimmäinen periaate on sopimusvapaus sopimusosapuolten välillä. Nykyinen yhteiskuntamme perustuu erillaisille sopimukselle ja niiden muodostamille sopimusverkoille. Tästää seuraa että sekä luonnollinen että oikeushenkilö ovat pakotettuja tekemään monenlaisia sopimuksia pystyäkseen toimimaan tehokkaasti. Common law –maissa pyritään edelleen pitämään kiinni täydellisen sopimusvapauden ajatuksesta ja olla huomioimatta ilmeistä ongelmaa monien sopimussuhteessa olevien osapuolten epätasapainosta.

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Common law –maiden tuomioissa on alettu ottaa huomioon todellista sopimuksensynnyn tasapainoa vasta viime aikoina erityisesti oikeuskirjallisuuden painotettua asiaa. Meillä sopimustasapainon huomioonotto on ollut jo pidempään osa oikeuskulttuuriamme. Luonnolliseti sopimusosapuolien todellisen tilanteen toteen näyttö ei ole yksiselitteistä tai helppoa. Vaikka heikommassa asemassa oleva sopimuspuoli saattaa joutua törkeästikkin vahvemman hyväksikäytetyksi, ei epätasapaino tee sopimusta olemattomaksi.

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Sopmimuksen tulkinta ei myöskään ole yksiselitteistä. Samat ilmaisut voidaan tulkita eri tavalla, riippuen siitä kenen etuun tulkinta mahdillisesti tähtää. Luonnoliseti sopimuspuolten kohtuudella odottamat edellytykset tulisi ottaa tulkinnassa huomioon. Kun sopimuksessa ilmentyy virhe, on myös sen arviointi vaikeaa. Joskus tapahtuu toiselle osapuolelle hyvät ja joskus toiselle osapuolelle huonot kaupat. Toisinaan olosuhteet sopimuksen tekemisen jälkeen voivat vaihtua, mikä muuttaa osapuolten asemaa. Kaksi edellä mainittua asiaa kuuluvat normaaliin riskinottoon sopimusta tehdessä. Hankalammaksi tulkinta tulee, jos osapuolet ovat tehneet kaupan jonka kohdetta ei ole olenkaan olemassa.

**<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">The range of liability, vastuun raja **

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Perinteisesti sopimuksella ei ole voitu antaa tai postaa kolmannen tahon oikeuksia häntä pakottavasti sitovasti. Tämän ajatuksen mukaan jos kaksi henkilöä sopivat lahjoittaa rahaa kolmannelle, mutta jättävätkin lahjoituksen täyttämättä, ei kolmannella henkilöllä ole oikeutta käyttää oikeuskeinoja kahta muuta vastaan heidän jättäessä sopimuksensa täyttämättä. Tilanteessa jossa kaksi henkilöä sopivat komlannen henkilön omaisuuden tai oikeuksien loukkaamisesta, on komannella oikeus ryhtyä oikeustoimiin.

**<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Co-operation, yhteistyö **

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Monissa oikeustoimissa yksinkertaisesti vaaditaan erillaisia valmisteluja, jotta sopimus saadaan täytettyä. Esimerkkeinä voidaan mainita tavaran toimittajat ja varastoijat, jotka ovat erittäin sopimuksen täytön kannalata. Sopimuksiin voidaan sisällyttää myös erillaisia ehtoja tulevaiseessa tapahtuvasta huollosta ja muista takuista. Lisäksi pitkäaikaisten yhteistyökumppaneiden välillä voi syntyä huomattavan laaja yhteistyö monilla toimialoilla; yritykset saattavat esimerkiksi vaihtaa tietoja toistensa toiminnasta, innovaatioista sekä muusta sen kaltaisesta. Tämä laajaalainen toiminta mahdollistaa molemmille maksimaalisen hyödyn yhteistoiminnasta.

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Nykyisessä markkinataloudessa sopimusosapuolet saattavat haluta muuttaa velvollisuuksiaan, jotka on jo merkitty sopimukseen. Periaatteessa velvollisuuksien tulisi säilyä, mutta esimerkiksi pitkäaikaisessa liikesuhteessa voi olla kannatavaa ja molemmille eduksi, että velvollisuudet ovat jossain määrin pitkien aikavälien sisällä joustavia.

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 12pt;">Monesti ongelmien varalta on liike-elämässä tavallista, että sopimuksista nousevat riidat ratkaistaan yleisten tuomioistuimien sijaan välimiesmenettelyllä. Suurimpia etuja menettelyssä on se, että se sekä nopeampaa että halvempaa.

<span style="font-family: Arial,sans-serif;">